אתה
מחלוקת היא יסוד של בריאה.
רבי נחמן מברסלב, האדמו"ר בן המאה ה-18,
מתחיל את אחד החיבורים המפורסמים שלו בהצהרה
שמַחֲלקֶת הִיא בְּחִינוֹת בְּרִיאַת הָעוֹלָם.
רבי נחמן מתבסס על עקרונות מהקבלה
ומסביר שעל מנת לברוא את העולם,
אלוהים היה צריך לצמצם את עצמו.
אלוהים מילא את כל חלל העולם.
לא היה מקום לשום בריאה,
והדרך היחידה לפנות מקום לבריאה
היתה דרך המעשה האלוהי של צמצום, של התכווצות.
קדושתו של אלוהים הייתה חייבת להצטמצם
כדי לפנות מקום לבריאת העולם.
ממשיך רבי נחמן ומסביר
כי אותו מעשה של כיווץ
היה בדיוק מה שעשו תלמידי חכמים.
כשהיו תלמידי חכמים בבית המדרש,
מתווכחים אחד עם השני,
אם הייתה רק דעה אחת,
אם רק תלמיד אחד המשיך לומר את דעתו,
זה היה תופס את כל המקום,
ולא נשאר מקום לאחרים.
ההשוואה שרבי נחמן עושה
בין אלוהים לתלמידי חכמים היא קיצונית.
ומה שאומר רבי נחמן
זה שעצם המחלוקות,
המעשה של הכנסת דעות אחרות לבית המדרש
היה דומה מאוד למעשה הבריאה.
כשאלוהים ברא את העולם, אלוהים היה צריך להצטמצם.
אלוהים היה צריך לקחת את היְחִידוּת שלו
ולאפשר ריבוי בעולם,
ממש כמו התלמיד שנכנס לבית מדרש
ומאמין שהדעה שלו היא הנכונה
היה צריך לצמצם את הדעה האחת הזו
ולפנות מקום לדעות אחרות.
מה שנראה לי אפילו יותר יפה ברעיון הזה
זה לא רק איך שאלוהים
או שהתלמיד מצמצם את עצמו,
אלא איך שלמעשה, כשאלוהים מצמצם את עצמו,
הוא נותר לא פחות קדוש.
כשאנחנו חושבים על השיח המודרני,
כשאנחנו חושבים על מחלוקות היום,
כשאני מביעה את דעתי,
אפילו כשאני מאמינה באדיקות בדעה מסוימת,
אני חייבת לאפשר לדעה האחרת להיכנס.
ולאפשר את הדעה האחרת,
להקשיב לדעה אחרת,
לא מוריד מהערך הקדוש של דעתי שלי,
אבל זה כן מאפשר יצירתיות
ולהתרחשות של בריאה.
ומה שאנו למדים מרבי נחמן
היא שהדרך היחידה שבה אנו יכולים ליצור בעולם,
והדרך היחידה שבה נוכל להמשיך בתהליך היצירתי
היא דרך מחלוקות בריאות.