Original	Translation	
YHWH: The Original Arabic Meaning of the Name
	י-ה-ו-ה: המשמעות המקורית של השם בערבית

	
God reveals his name to Moses as “I am,” from the Hebrew root ה.ו.י, “being.” The name YHWH, however, originates in Midian, and derives from the Arabic term for “love, desire, or passion.”

Prof. Israel Knohl	ה' מגלה למשה כי שמו י-ה-ו-ה או "אהיה" מן השורש הו"י, כלומר, "היות". אולם השם י-ה-ו-ה מקורו במדיין, והוא נובע מן המונח הערבי "אהבה, איווּי או תשוקה".

פרופ' ישראל קנוהל 

Moses before the burning bush, Marc Chagall 1966, Museum Aan De Stroom	
משה לפני הסנה הבוער, מארק שאגאל, 1966, מוזיאון Aan De Stroom	
In Exodus chapter 6, after Moses complains about how Pharaoh has increased Israel’s workload and refused to set them free, God appears to Moses and reiterates his promise to take Israel out of Egypt and bring them to the Promised Land.[1] As part of this message, God tells Moses that his name is YHWH, even though he never shared this name with the patriarchs, and only appeared to them as El Shaddai:	בספר שמות פרק ו, לאחר שמשה מתלונן כי פרעה הֵרע לעם, הכביד את עבודתם ולא שילח אותם לחופשי, מתגלה ה' בפני משה וחוזר על הבטחתו להוציא את ישראל ממצרים ולהביאם אל הארץ המובטחת.[1] כחלק ממסר זה, ה' מגלה למשה כי שמו הוא י-ה-ו-ה, אף שמעולם לא נודע לאבות בשם זה, אלא כ”א-ל ש-די“:
שמות ו:ב ”וַיְדַבֵּר אֱלֹהִים אֶל מֹשֶׁה וַיֹּאמֶר אֵלָיו אֲנִי יְ־הוָה. ו:ג וָאֵרָא אֶל אַבְרָהָם אֶל יִצְחָק וְאֶל יַעֲקֹב בְּאֵל שַׁדָּי וּשְׁמִי יְ־הוָה לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם. “
	
The text makes it clear that the name YHWH—known in scholarship as the Tetragrammaton (Greek for “four letters”)—is of great significance, marking a new era in ancient Israelite history, but it offers no explanation for its meaning.	מן הטקסט ברור כי השם י-ה-ו-ה – הידוע בקרב חוקרים כטטראגרמטון (Tetragrammaton, יוונית: "ארבע אותיות") – הוא בעל חשיבות רבה, ומסמן עידן חדש בהיסטוריה הקדומה של עם ישראל, אולם איננו מקבלים כל הסבר בדבר משמעות השם.	
YHWH as Being
In contrast, God’s earlier revelation at the burning bush, in which Moses is introduced to this special name for the first time,[2] explains or at least hints at its meaning:	י-ה-ו-ה כהוויה

בהתגלותו הקודמת של ה' בסנה הבוער, לעומת זאת, שבה נחשף לראשונה השם המיוחד בפני משה,[2] אכן הוסברה משמעות השם, או לפחות נרמזה:	
	שמות ג:יג ”וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אֶל הָאֱלֹהִים הִנֵּה אָנֹכִי בָא אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתִּי לָהֶם אֱלֹהֵי אֲבוֹתֵיכֶם שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם וְאָמְרוּ לִי מַה שְּׁמוֹ מָה אֹמַר אֲלֵהֶם. ג:יד וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים אֶל מֹשֶׁה אֶהְיֶה אֲשֶׁר אֶהְיֶה. וַיֹּאמֶר כֹּה תֹאמַר לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל אֶהְיֶה שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם. “	

When Moses asks God his name, God first answers by saying “I am what I am” and even follows this up with “tell them Ehyeh (I-Am) sent you.” The word ehyeh (“I am”) sounds very much like YHWH, and is meant as a play on words, explaining that YHWH’s name means “he will be” or “being.”[3] Thus, God follows up this implied etymology with the Tetragrammaton:
	
כאשר משה שואל את ה' לשמו, תשובותיו הראשונות הן "אהיה אשר אהיה", והוא משלים זאת בהוראה: "כֹּה תֹאמַר לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל אֶהְיֶה שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם". המילה "אהיה" נשמעת דומה לי-ה-ו-ה, ויש בה משחק מילים, בין "יהיה" ובין "היות" או "הוויה". [3] בהמשך, משתמש ה' באטימולוגיה שעליה רמז וחושף לראשונה את הטטראגרמטון:
        ג:טו ”וַיֹּאמֶר עוֹד אֱלֹהִים אֶל מֹשֶׁה כֹּה תֹאמַר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל  יְ־הוָה אֱלֹהֵי אֲבֹתֵיכֶם אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם זֶה שְּׁמִי לְעֹלָם וְזֶה זִכְרִי לְדֹר דֹּר. “	
Nevertheless, this interpretation does not reflect the original meaning of YHWH. The word “he is” would not be written with a vav as its third letter, but with a yod, as יהיה, just as the word “I am” is אהיה. Second, note how awkwardly the verses read, trying to force the meaning ehyeh on the word YHWH, by having God first tell Moses to use the name Ehyeh, and then to use the name YHWH, without explaining the switch.[4] Thus, I would argue 

that the explanation here is a popular etymology, and we need to look elsewhere for the etymology of this name.	ובכל זאת, פרשנות זו אינה משקפת את המשמעות המקורית של  י-ה-ו-ה. האות השלישית במילה "יהיה" הרי אינה ו"ו, אלא יו"ד, בדיוק כמו במילה "אהיה". שנית, שימו לב עד כמה משונים נשמעים הפסוקים המנסים לכפות את המשמעות "אהיה" על השם "י-ה-ו-ה", בכך שה' אומר למשה תחילה להשתמש בשם "אהיה" ומייד אחר כך, להשתמש בשם "י-ה-ו-ה", בלי להסביר את השינוי כלל.[4] ובכן, במאמר זה אטען כי ההסבר המובא מעלה לשם הוא אטימולוגיה עממית בלבד, וכי עלינו לחפש את האטימולוגיה האמיתית של השם במקום אחר. 

Moses’ Midianite Backstory
The first clue to understanding the name comes from the context of the story of the burning bush in the book of Exodus. After Moses kills an Egyptian and flees from Pharaoh (2:12-15), he ends up in Midian, where he meets the priest of Midian, Reuel (or Jethro), and marries his daughter, Zipporah (2:15-22). While shepherding his father-in-law’s flocks, he sees the burning bush and receives a revelation from God at God’s own mountain:
	הרקע המדייני של משה

הרמז הראשון להבנת השם מגיע מהקשרו של סיפור הסנה הבוער בספר שמות. לאחר שמשה הורג את המצרי ובורח מפני פרעה (ב:יב–טו), הוא מגיע למדיין, שם הוא פוגש את כהן מדיין, רעואל (או יתרו), ונושא לאישה את בתו, ציפורה (ב:טו–כב). בעת שהוא רועה את צאן חותנו, הוא רואה את הסנה הבוער וזוכה להתגלות ה' בהר האלוהים:
שמות ג:א ”וּמֹשֶׁה הָיָה רֹעֶה אֶת צֹאן יִתְרוֹ חֹתְנוֹ כֹּהֵן מִדְיָן וַיִּנְהַג אֶת הַצֹּאן אַחַר הַמִּדְבָּר וַיָּבֹא אֶל הַר הָאֱלֹהִים חֹרֵבָה. “	
This context suggests that God’s mountain is not in Israel or in Egypt, but it is in the Horeb wilderness, not far from Midian. Where is Midian and what do we know about it historically?	הקשר זה מראה כי הר האלוהים אינו בישראל או במצרים, אלא במדבר חורב, לא הרחק ממדיין. היכן היא ארץ מדיין ומה ידוע לנו עליה מבחינה היסטורית?	
Midian and the Qurayyah Culture of North Arabia
	
מדיין ותרבות קוּריה בצפון ערב
	
Assuming the area described by Ptolemy as Midiana is the same area as biblical Midian, an assumption that can be supported by the biblical connection between Midian and Ishmael (see below), we can know quite a bit about its material culture in the Late Bronze and early Iron Ages (13th–12th cent. B.C.E.).	בהנחה שהאזור שתיאר תלמי כמדיין (Midiana) הוא אכן האזור המכונה במקרא מדיין, הנחה הנתמכת בקשר המקראי בין מדיין וישמעאל (ראו בהמשך), יש בידינו מידע לא מבוטל על תרבותם החומרית של בני המקום בתקופת הברונזה המאוחרת ובראשית תקופת הברזל (המאות שלוש-עשרה עד שתים-עשרה לפנה"ס).	
A group of semi-nomads, who produced a very distinct, colorful and attractive, decorated pottery with images of ostriches or other birds, lived a little northeast of the area Ptolemy calls Midian, in an area known as the Oasis of Qurayyah. This pottery

 style is known in scholarship as Qurayyah Painted Ware (QPW).	מעט צפון מזרחית לאזור שתלמי מכנה "מדיין", באזור הידוע כ"נווה המדבר אל-קוריה", חיה קבוצה של נוודים למחצה, שעסקה בקדרות ויצרה כלי חרס שנודעו במראה המקושט והססגוני שלהם. כלים אלה עוטרו בציורי יענים או עופות אחרים וסגנונם הייחודי מוכר במחקר כ"חרסים הצבועים מקוריה" (QPW).	
The Qurayyah people were also experts in metallurgy, specifically the smelting of copper and the production of bronze. The area of Qurayyah itself has no copper veins, but such veins are found further south in the Arabian Peninsula, and the copper ore was sent north to Qurayyah for smelting because the people of Qurayyah (Midianites) were experts in metal work.[5]

Evidence of this culture’s fingerprints is also found in other areas of copper smelting in this period, specifically the sites of Faynan and Timna in the southern Levant (in modern day Jordan and Israel respectively).[6] Uzi Avner, an archaeologist working at the Dead-Sea and Arava Science Center, has argued that the Midianites were brought in as specialists or contractors, working with the local nomadic (Shasu) tribes or with Egyptians, who had a presence in this area during this period, producing pure copper from ore for their customers (or employers).[7]	בני קוריה התמחו גם בחרושת המתכות (מטלורגיה), ובמיוחד בהיתוך נחושת ובייצור ארד (ברונזה). באזור אל-קוריה עצמו אין עורקי נחושת, אך עורקים כאלה נמצאים דרומה משם, בחצי האי ערב. עפרות הנחושת נשלחו אפוא צפונה לקוּריה להתכה, כי בני עם הקוריה (המדיינים) היו מומחים בעיבוד מתכות.[5]

ראיות לנוכחותה של תרבות זו נמצאות גם באזורים אחרים שבהם הותכה נחושת בתקופה זו, במיוחד באתרים פיינן ותמנע בדרום הלבנט (בעת החדשה: ירדן וישראל, בהתאמה).[6] עוזי אבנר, ארכיאולוג במרכז המדע ים המלח והערבה, טען שהמדיינים הובאו כמומחים או כקבלנים, ועבדו בשיתוף פעולה עם שבטי נוודים מקומיים (שסו) או עם המצרים, שגם הם נכחו באזור זה באותה תקופה, וייצרו נחושת טהורה מהעפרות, עבור לקוחותיהם (או מעסיקיהם).[7]	
An Arabian Tribe 
The Midianites were a Proto-Arabian tribe;[8] their home base was in Arabia and they are related to Ishmaelites. The book of Judges states this explicitly in the story of Gideon, who makes the following request of the Israelites after defeating the Midianites:
	שבט ערבי

המדיינים היו שבט פרוטו-ערבי;[8] מוצאם בעֲרָב והם צאצאיהם של הישמעאלים. ספר שופטים מצהיר זאת בברור בסיפור גדעון, השוטח בפני בני ישראל את הבקשה הבאה, לאחר שניצח את המדיינים: 
שופטים ח:כד וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם גִּדְעוֹן אֶשְׁאֲלָה מִכֶּם שְׁאֵלָה וּתְנוּ לִי אִישׁ נֶזֶם שְׁלָלוֹ כִּי נִזְמֵי זָהָב לָהֶם כִּי יִשְׁמְעֵאלִים הֵם. ח:כהוַיֹּאמְרוּ נָתוֹן נִתֵּן וַיִּפְרְשׂוּ אֶת הַשִּׂמְלָה וַיַּשְׁלִיכוּ שָׁמָּה אִישׁ נֶזֶם שְׁלָלוֹ. ח:כו וַיְהִי מִשְׁקַל נִזְמֵי הַזָּהָב אֲשֶׁר שָׁאָל אֶלֶף וּשְׁבַע מֵאוֹת זָהָב לְבַד מִן הַשַּׂהֲרֹנִים וְהַנְּטִפוֹת וּבִגְדֵי הָאַרְגָּמָן שֶׁעַל מַלְכֵי מִדְיָן וּלְבַד מִן הָעֲנָקוֹת אֲשֶׁר בְּצַוְּארֵי גְמַלֵּיהֶם. ח:כז וַיַּעַשׂ אוֹתוֹ גִדְעוֹן לְאֵפוֹד…	
We see evidence of the connection between Midianites and Ishmaelites as well when it comes to names. For instance, Moses’ father-in-law Jethro or Jether (Exod 4:17) has the same name as David’s brother-in-law (husband of David’s sister Abigail), Jether the Ishmaelite (1 Chron 2:17).	אנו מוצאים ראיות לקשר שבין המדיינים והישמעאלים גם בשמות שניתנו לחברי שתי הקבוצות. לדוגמה, שמו של חותן משה יתרו, או יֶתֶר (שמות ד:יז) זהה לשם גיסו של דוד (בעלה של אביגיל, אחות דוד), יתר הישמעאלי (דבה"י א ב:יז).	
The Spice Trade
During the Iron Age and afterwards, the Midianites, as an Arabian tribe, were part of the spice trade. They would travel from Arabia and pass through Israel on their way to the Mediterranean coast and/or Egypt. This is reflected in the biblical story of Joseph, which describes Midianite and Ishmaelite traders heading to Egypt with spices and slaves:
	הסחר בתבלינים

בהיותם שבט ערבי, לקחו המדיינים חלק בסחר תבלינים ובשמים בתקופת הברזל ולאחריה. הם נהגו לנסוע מחצי האי עֲרָב ולעבור דרך ארץ-ישראל בדרכם לחופי הים התיכון ו/או למצרים. עובדה זו משתקפת בסיפור יוסף המקראי, המתאר את הסוחרים המדיינים והישמעאלים שפניהם למצרים, ועימם תבלינים, בשמים ועבדים:
בראשית לז:כה …וַיִּשְׂאוּ עֵינֵיהֶם וַיִּרְאוּ וְהִנֵּה אֹרְחַת יִשְׁמְעֵאלִים בָּאָה מִגִּלְעָד וּגְמַלֵּיהֶם נֹשְׂאִים נְכֹאת וּצְרִי וָלֹט הוֹלְכִים לְהוֹרִיד מִצְרָיְמָה… לז:כח וַיַּעַבְרוּ אֲנָשִׁים מִדְיָנִים סֹחֲרִים וַיִּמְשְׁכוּ וַיַּעֲלוּ אֶת יוֹסֵף מִן הַבּוֹר וַיִּמְכְּרוּ אֶת יוֹסֵף לַיִּשְׁמְעֵאלִים בְּעֶשְׂרִים כָּסֶף וַיָּבִיאוּ אֶת יוֹסֵף מִצְרָיְמָה.[9]  	
In this story, the traders had first headed north, perhaps to trade with the Arameans, and were moving south through the Jezreel valley to the Via Maris, which would take them into Egypt. Although the story is set in the second millennium B.C.E., anachronistic features such as camels show that it was written in the first millennium B.C.E.	בסיפור זה, פניהם של הסוחרים היו בתחילה צפונה, אולי כדי לסחור עם הארמנים, ואז הם פנו דרומה, דרך עמק יזרעאל אל "דרך הים" שהובילה אותם מצריימה. אף שהרקע לסיפור הוא באלף השני לפנה"ס, הימצאותם של פרטים אנאכרוניסטיים, כגון גמלים, מוכיחה שהוא נכתב באלף הראשון לפנה"ס. 	
The strong connection between these eastern Arabian tribes and the spice route is reflected in the name the Bible (Gen 25:1-2) gives their eponymous mother, Qeturah (קטורה), a name related to the Hebrew word for incense, qetoret (קטורת).	הקשר ההדוק בין שבטים ערביים מזרחיים אלה ובין "דרך הבשמים" משתקף גם בשם שבו מכנה המקרא (בראשית כה:א–ב) את אימם האֶפּוֹנימית [=ששמה על שם תכונתה] קטוּרָה, שם המתקשר עם המילה העברית 'קטורת'.	
In short, the Midianites were an Arabian tribe involved in metallurgy and the spice trade, whose base was in the northeast of the Arabian Peninsula, but whose reach of settlement was much wider, with pockets living in the southwest Sinai Peninsula, the southern Transjordan, and the Aravah (the desert area of the southeastern Negev), probably because of the copper veins there.	לסיכום, המדיינים היו שבט ערבי שעסק בחרושת מתכות ובסחר בתבלינים ובבשמים, ובסיסו היה בצפון-מזרח חצי האי ערב. עם זאת, נוכחותם ניכרת בכל האזור, עם כיסי התיישבות בדרום-מערב חצי האי סיני, בעבר הירדן הדרומי, ובערבה שבדרום מזרח הנגב, ככל הנראה בגלל עורקי עופרַת הנחושת שנמצאו שם. 	
The Shaswe-Land YHWA
Based on Egyptian records dating to the 14th century B.C.E., we know that the Midianites were not the only ethnic groups living 
this these areas.[10] In the geographical list in Amunhotep III’s Soleb Nubian temple, the people of the Aravah and the southern Transjordan are called Shaswe (or Shasu), a generic term meaning something like “nomadic tribes.”	ארץ השסווה י-ה-ו-ה

בהתבסס על תיעוד מצרי מן המאה ה-14 לפנה"ס, אנו יודעים כי המדיינים לא היו הקבוצה האתנית היחידה באזורים אלה.[10] ברשימה הגיאוגרפית של אמונחותפּ השלישי במקדש הנובי סולֶב, אנשי הערבה ודרום עבר הירדן נקראי שסווה (או שסו), מונח כללי שפירושו, ככל הנראה, "שבטים נודדים".	
The word shaswe, šꜣsw ()[11] is written after the Egyptian determinative for “land” tꜣ (), showing that the Egyptian text is describing different geographical areas inhabited by various shaswe. One area listed is called Nomad-land Seir, which is identical with the Mount Seir region in Edom. The following name in the list, and thus nearby or contiguous with Seir, was Nomad-land Yehwa, yhwꜣ(w) ().[12] The pronunciation of this name is uncertain, since like Hebrew, hieroglyphics do not include vowels, but the term seems to be related to the name of the Israelite deity, YHWH, whose precise ancient pronunciation is also unknown.	המילה שסו (šꜣsw ()[) )[11] נכתבת לאחר הסימן המגדיר ”ארץ“ tꜣ (), מה שמצביע על כך שהטקסט המצרי מתאר אזורים גיאוגרפיים שונים שבהם יושבים "שסו" שונים. 
אחד האזורים המצוינים בשמם הוא "ארץ הנוודים שעיר", הזהה לאזור הר שעיר באזור אדום. השם הבא ברשימה, ולכן כנראה קרוב לשעיר או גובל בו, הוא ארץ הנוודים יֶהוָוה (Yehwa),  (yhwꜣ(w) ([12] . אופן ההגייה הנכון של מילה זו אינו ברור, מאחר שבדומה לעברית, ההירוגליפים (כתב החרטומים) אינם מציינים תנועות (vowels), אולם המונח נראה קשור לשם האלוהות העברית, י-ה-ו-ה, שגם אופן ההגייה הקדום שלו אינו ידוע.	
A Deity and a Land
In the list, Yehwa is the name of a land. Just as one nomadic group lived in a land called Seir, another lived in a land called Yehwa. But in antiquity, a name could sometimes be both a toponym and a theonym. The name Assyria (Aššur) illustrates this clearly: it is both the name of Assyria’s chief deity and of their ancient capital city. Eventually, it also became the name of their empire. Another example would be the Greek goddess of wisdom, Athena, who began as the patron goddess of Athens.[13]	אלוהות וארץ
ברשימה זו, המילה יֶהוָוה מייצגת שם של ארץ. ממש כשם שקבוצת נוודים אחת התגוררה בארץ ששמה שעיר, קבוצה אחרת גרה בארץ ששמה יהווה. אולם בעת העתיקה, שֵם עשוי היה לעתים להיות מקום ואל כאחד. השם 'אשור' מדגים זאת בבירור: זהו שמו של האל הראשי של אשור וגם שם עיר הבירה העתיקה של אותו עם. בסופו של דבר, הוא גם היה לשמה של אימפריה. דוגמה נוספת יכול לשמש שמה של אלת החוכמה היוונית, אתנה, שהייתה בתחילה האלה הפטרונית של אתונה.[13]	
YHWH Comes from the Edomite South
Biblical evidence suggests that YHWH comes from the southeast, either from the hills of Edom or even further south in Midian or beyond. This is particularly clear in three very ancient biblical poems:

Song of Moses (Deut 33:2)	
י-ה-ו-ה בא מן הדרום האדומי

עדות מקראית טוענת ש י-ה-ו-ה בא מדרום מזרח, מהרי אדום או אף דרומית מהם, ממדיין או מעבר לה. עדות זו נוכחת במיוחד בשלוש שירות מקראיות עתיקות מאוד:

שירת משה (דברים לג:ב)
”יְ־הוָה מִסִּינַי בָּא וְזָרַח מִשֵּׂעִיר לָמוֹ הוֹפִיעַ מֵהַר פָּארָן וְאָתָה מֵרִבְבֹת קֹדֶשׁ… “	
Song of Deborah (Judg 5:4)
	שירת דבורה (שופטים ה:ד)

     ”יְ־הוָה בְּצֵאתְךָ מִשֵּׂעִיר בְּצַעְדְּךָ מִשְּׂדֵה אֱדוֹם אֶרֶץ רָעָשָׁה…“	
Song of Habakkuk (Hab 3:3)	שירת חבקוק (חבקוק ג:ג)

”אֱלוֹהַ מִתֵּימָן יָבוֹא וְקָדוֹשׁ מֵהַר פָּארָן סֶלָה…“	
Each of these poems opens with the image of YHWH coming from his home in the south. In fact, Habakkuk’s song (v. 7) even goes on to describe how the tents of the Midianites (יְרִיעוֹת אֶרֶץ מִדְיָן) shake as YHWH stomps on the ground near them on his way to his people.
	כל אחת מהשירות הללו פותחת בדימוי של י-ה-ו-ה המגיע מביתו שבדרום. למעשה, שירת חבקוק (פסוק ז) אף ממשיכה ומתארת כיצד מזדעזעים אוהלי מדיין (”יִרְגְּזוּן יְרִיעוֹת אֶרֶץ מִדְיָן“) כאשר י-ה-ו-ה פוסע על הקרקע שבקרבתם, בדרכו אל עמו.	
God’s Mountain
This conception fits with what the story of Moses and the burning bush, where Moses goes to the Mountain of God while tending the flocks of his Midianite father-in-law. Moses is wandering in Midianite territory, though not in Arabia but in the vicinity of modern-day Petra, biblical Kadesh (Reqem in Aramaic), where we have evidence of a Qurrayah-culture group living not far from Edom.	הר ה'
תפיסה זו תואמת את הסיפור על משה והסנה הבוער, שבו משה הולך אל הר האלוהים, בעת שהוא רועה את צאן חותנו המדייני. משה מתהלך בטריטוריה המדיינית, אם כי לא בערב, אלא בקרבת פטרה של ימינו, שהיא קדש המקראית (רֶקֶם בארמית). כלומר, אותו מקום שנמצאו בו ראיות לנוכחותה של קבוצה מתרבות הקוריה, במרחק לא רב מאדום.	
An Arabic Name
If YHWH’s origins are in the Nomad-land of Yehwa among the Midianites, then the meaning of the name should be from the Arabic language family rather than the Hebrew language family. This further calls into question the etymology in Exodus 3 of the Tetragrammaton from ה.ו.י, “to be,” since, unlike Hebrew and Aramaic, Proto-Arabic does not have the root ה.ו.י for the word “to be.”[15] 	שם ערבי
אם מקורות השם י-ה-ו-ה נמצאים בארץ הנודדים יֶהווה (Yehwa) בקרב המדיינים, הרי שפירוש השם חייב לנבוע ממשפחת השפה הערבית ולא ממשפחות העברית. עובדה זו מחלישה עוד יותר את הטענה כי המקור האטימולוגי לטטראגרמטון הוא בשורש הו"י המופיע בשמות ג, כיוון שבדומה לעברית ולארמית, לא קיים בשפה הערבית השורש הו"י הקשור למילה "היות" ("to be").[15]	
The Jealous God	האל הקנאי	
In 1956, Shelomo Dov Goitein (1900-1985), a scholar of both Jewish and Arabic studies,[16] suggested that the name derives from the Arabic root h.w.y (هوى), and the word hawaya (هوايا), which means “love, affection, passion, desire.”[17] He connected this suggestion with the passage in Exodus 34, in a set of laws
 known by scholars as the Ritual Decalogue. One of the laws, which forbids Israel to worship other gods, reads:
	שלמה דב גויטיין (1900–1985), חוקר בתחומי היהדות והערביות כאחד,[16] הציע בשנת 1956 כי אפשר שהשם נובע מהשורש הערבי הוו"י (هوى), ומהמילה האוויה (هوايا), שפירושה "אהבה, איווּי, תשוקה, כמיהה".[17] הוא ביסס את טענתו באמצעות קטע משמות לד, מקבוצת מצוות הידועה בין החוקרים כ"דקָלוג [=עשרת הדברות] הפולחני". בדיבר שאוסר על עם ישראל לעבוד אלוהים אחרים, נכתב:
שמות לד:יד ”כִּי לֹא תִשְׁתַּחֲוֶה לְאֵל אַחֵר כִּי יְ־הוָה קַנָּא שְׁמוֹ אֵל קַנָּא הוּא. “	
Goitein suggests that “YHWH whose name is Impassioned” refers to the deity’s personal name YHWH, which means “the Impassioned One,” and that this name derives from that (proto)Arabic term for passion. This reflects the idea that YHWH’s bond with his worshipers is one of passionate love, and YHWH is upset if the worshipers “cheat” by worshipping other gods.
In other words, the worshippers’ relationship with YHWH must be exclusive. Moreover, according to Goitein, this exclusivity demanded by YHWH goes back to his appearance as a god among nomadic, Arabian tribes.	לפי הצעתו של גויטיין, הפסוק ”כִּי יְ־הוָה קַנָּא שְׁמוֹ“ מתייחס לשמו הפרטי של האל י-ה-ו-ה, שפירושו ”אל מתאווה, קנאי“ וכי שם זה נובע מהמונח ה(פרוטו-)ערבי לאיווי ותשוקה. פירוש זה משקף את הרעיון שבריתו של ה' עם מאמיניו כרוכה באהבה קנאית ומלאת תשוקה, ולכן ה' כועס כאשר מאמיניו "בוגדים" בו ועובדים אלוהים אחרים.
כלומר, היחסים שבין המאמינים ובין ה' חייבים להיות אקסקלוסיביים, בלעדיים. ולא זאת בלבד, אלא שלפי גויטיין, הבלעדיות שתובע יה-ו-ה, קיימת מאז הופעתו כאל בין שבטים ערביים נודדים.	
Monolatry
Scholars call such exclusive worship of one god “monolatry.” While monotheism claims that no other gods exist, monolatry assumes loyalty and exclusive connection to one god, while allowing for the existence of other deities. In fact, many biblical passages that we read nowadays as monotheistic are really monolatrous. A classic example is in the Decalogue itself:
	מונולטריזם
החוקרים מכנים סגידה אקסקלוסיבית שכזו לאל אחד: "מונולטריזם". בעוד המונותאיזם טוען שאל אחר כלל אינו קיים, המונולטריזם מייחד נאמנות וקשר בלעדי לאל אחד בלבד, תוך הכרה בקיומן של אלוהויות אחרות. למעשה, קטעים רבים מהמקרא שאנו מבינים כיום כמונותאיסטיים, הם בעצם מונולטריסטיים. דוגמה קלאסית נמצאת בעשרת הדברות עצמם:
דברים ה:ז-ט ”לֹא יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים עַל פָּנָיַ… ה:ט לֹא תִשְׁתַּחְוֶה לָהֶם וְלֹא תָעָבְדֵם כִּי אָנֹכִי יְ־הוָה אֱלֹהֶיךָ אֵל קַנָּא….“
	
The text does not say that no other gods exist, only that they should not be worshipped in addition to YHWH, because YHWH is an impassioned God who would naturally become jealous and agitated at such behavior. YHWH’s relationship with his followers is like that of a husband to a wife; he loves his worshipers but is dangerously jealous of any “worshipping around.” As the book of Proverbs states about husbands:	הטקסט אינו טוען שאלים אחרים אינם קיימים, אלא שאסור לעבוד אותם בנוסף לפולחן ה', כי ה' הוא אל מתאווה וחושק, ומעשים שכאלה יעוררו את קנאתו ואת כעסו. יחס ה' לעמו דומה ליחסי בעל עם רעייתו: הוא אוהב את מאמיניו, אך קנאתו עלולה להיות מסוכנת, אם יגלה שעמו "מפלרטט" עם אלוהים אחרים, כפי שקובע ספר משלי לגבי הגברים-הבעלים:
משלי ו:לד ”כִּי קִנְאָה חֲמַת גָּבֶר וְלֹא יַחְמוֹל בְּיוֹם נָקָם. “	
YHWH is just such an impassioned husband to his espoused people and just as vengeful if his people are disloyal.	י-ה-ו-ה הוא ממש בעל מלא תשוקה שכזה, המקנא לעמו – "רעייתו", וכמוהו גם הוא עלול לנקום בעמו אם זה לא יהיה נאמן לו.	
Iconoclasm
Iconoclasm also characterized the Qurayyah culture (Midianites), as seen from the excavations at Timna. The Egyptians built a small temple to the goddess Hathor in Timna, which was excavated by Tel Aviv University and University of London archaeologist, Beno Rothenberg (1914-2012). At the same time, the Midianites had their own worship place there, characterized by a collection of pillars (מצבות) in a tent. (Because of the extreme aridity of the area, pieces of the tent survived and were discovered by the excavators.)	ניתוץ פסלים
ניתוץ פסלי אלילים (איקונוקלאזם) היה מנהג נפוץ מאוד בתרבות הקוריה (המדיינים), כפי שעולה מחפירות תמנע. המצרים בנו בתמנע מקדש קטן לאלה חתחוֹר, שהתגלה בחפירות שעשה הארכיאולוג בנו רותנברג (1914–2012) מאוניברסיטאות תל-אביב ולונדון. באותו מקום ממש הקימו גם המדיינים מקום פולחן, שהתאפיין באוסף עמודי מצבות בתוך אוהל (בגלל היובש הקיצוני באזור, נותרו במקום פיסות משרידי האוהל, שנתגלו בידי החופרים).	
Unlike the Egyptian Hathor Temple, the Midianite worship area had no images, whether painted or carved, reflecting their aniconism. When the Egyptians left this area, the Midianites took control of the entire area including the Hathor Temple. In so doing, they made the area religiously acceptable by erasing Hathor’s face from the rock paintings, and reused these rocks in their own area as another pillar. Rothenberg’s argument of was reconfirmed by the recent excavation by Uzi Avner.[20] This iconoclasm is also reflected in another related group, the Kenites (see appendix).
	בשונה ממקדש חתחור המצרי, באזור הפולחן המדייני לא היו דמויות, בין אם מצוירות או מפוסלות, והדבר משקף את התנגדותם לפסל ולתמונה (אַנאיקוֹניזם). כאשר עזבו המצרים את האזור, השתלטו המדיינים על כולו, כולל מקדש חתחור. הם הכשירו את אזור הפולחן באמצעות מחיקת פניה של חתחור מציורי הסלעים, ואז חזרו והשתמשו בסלעים אלה באזור הפולחן שלהם, כמצבה נוספת. טענתו של רותנברג קיבלה חיזוק ואישור בחפירה שנערכה לאחרונה בהובלת עוזי אבנר.[20] מנהג זה של ניתוץ פסלים היה רווח גם בקרב קבוצת נוודים אחרת הקשורה אליהם, הקינים (ראו בנספח).  
	
Authentic Tradition about YHWH, Midian, and Moses
The tradition about Moses’ marriage to a Midianite woman has the mark of authenticity: Why would the Israelites invent a story about their primary religious leader’s marriage to a non-Israelite woman?	המסורת האותנטית בדבר י-ה-ו-ה, מדיין ומשה

המסורת בדבר נישואי משה עם אישה מדיינית נושאת חותם של אותנטיות: איזו סיבה יש לעם ישראל להמציא סיפור על נישואי המנהיג הדתי הראשי שלו עם אישה שאינה מבני ישראל?	
More problematically, Moses not only finds his wife among the Midianites, but finds his God there as well. As I have argued in
 other contexts, such as my, “Hovav the Midianite: Why Was the End of the Story Cut? (TheTorah, 2016),” the biblical texts try to soften or even hide this, but the full force of the Moses-in-Midian tradition is one that explains the emergence of the Midianite/proto-Arabian god YHWH—a passionate deity expecting exclusive love—as Israel’s god.
	בעייתית יותר היא העובדה שמשה מוצא לא רק את אשתו בקרב המדיינים, אלא גם את אלוהיו. כפי שטענתי בהקשרים אחרים, כגון במאמרי "חובב המדייני: מדוע נקטע סוף הסיפור?" 
“Hovav the Midianite: Why Was the End of the Story Cut? (TheTorah, 2016) 
הטקסטים המקראיים מנסים לרכך או אף להסתיר זאת, אך מלוא כוחה של המסורת הנוגעת למשה במדיין מתגלם בהסבר להתגלותו של האל המדייני/פרוטו-ערבי, י-ה-ו-ה – אלוהות מלאת תשוקה קנאית, המצפה לאהבה בלעדית – 
כאלוהי ישראל.	
Appendix
	
נספח	
Aniconic Kenites: Another Midianite-like Yahwistic Tribe
	
הקינים האנאיקוניים: שבט י-הוויסטי 
כמו-מדייני נוסף	
One further piece of evidence for Midianite aniconism comes from the Kenites. The relationship between Midianites and Kenites is unclear, but the biblical text sometimes conflates the two, since Moses’ father-in-law is sometimes described as having been one, and sometimes the other.[21]	פיסת ראיות נוספת לקיומו של פולחן אנאיקוני [=ללא צלמיות ופסילים] מגיעה משבט הקֵיני. הקשר בין המדיינים והקינים אינו ברור, אך הטקסט המקראי משלב לעיתים בין שניהם, כאשר חותנו של משה מתואר לעתים כמדייני ולעתים כקיני.[21]	
In Judges 1:16, we are told that the Kenites settled in the Arad Valley, and scholars have long suggested that the city of Horvat Uza is biblical Kina, since the stream in its vicinity is called Wadi-el-Keni, i.e., the Kenite Stream. Excavations of the Iron II (monarchic period) city there show that whereas the neighboring (Israelite!) towns had small carvings of people, Horvat Uza had none. Nadav Na’aman, a historian of the biblical period from Tel Aviv University, suggested that this was because the Kenites were especially connected to their ancient, aniconic tradition.[22]
	בספר שופטים א:טז מסופר כי ”בני קיני חותן משה“ התיישבו בעמק ערד, וחוקרים טענו כבר מזמן כי העיר חורבת עוזה היא קִינָה המקראית, מאחר שהנחל שבקרבתה נקרא וואדי אל קֵיני (כלומר, נחל הקיני). חפירות בעיר זו מתקופת הברזל השנייה (תקופת המלוכה), מראות כי בעוד שבערים השכנות (העבריות!) נמצאים תגליפים קטנים של בני אדם, אלה נעדרים מחורבת עוזה. נדב נאמן, היסטוריון של תקופת המקרא מאוניברסיטת תל אביב, טוען כי עובדה זו נובעת מכך שהקינים דבקו במיוחד במסורתם העתיקה, האנאיקונית.[22]	
Similarly, one Kenite figure from a later period, Jehonadab ben Rechab (1 Chron 2:55),[23] is described as having joined Jehu’s anti-Baal movement (2 Kgs 10:15-16). In Jeremiah we hear that this group—the Rechabites, a Kenite subclan—lived a nomadic tent-dwelling life, without building houses or planting fields, and eschewed wine consumption. This lifestyle is reminiscent of what we see in later times with yet another Arabic tribe, the Nabateans, who were also aniconic.[24]	בדומה לכך, על דמות קינית מתקופה מאוחרת יותר, יהונדב בן רֵכָב (דבה"י א ב:נה),[23] מסופר כי הוא הצטרף לתנועה המתנגדת לבעל (מל' ב י:טו-טז). בספר ירמיהו אנו קוראים כי קבוצה זו – הרכבים, תת-שבט קיני – חיו חיי נודדים יושבי אוהלים, לא בנו בתים ולא עסקו בגידולי שדה וכן נמנעו משתיית יין. סגנון חיים זה מזכיר את דרך חייו של שבט ערבי אחר, הנבּטים, שגם הם היו אנאיקוניים.[24] 	
Even if the exact relationship between Midianites, Kenites, and Rechabites remains hazy—except that the latter two small groups became part of Israel and the former large group did not—all of these groups were part of an aniconic, YHWH worshipping tradition, which was adopted and reshaped by the Israelites in an early period.
	גם אם הקשרים המדויקים בין המדיינים, הקיינים והרכבים נותרו מעורפלים – חוץ מן העובדה ששתי הקבוצות הקטנות נעשו חלק מישראל, בניגוד הקבוצה הגדולה יותר – כל הקבוצות הללו היו שייכות למסורת אנאיקונית של סגידה 
לי-ה-ו-ה. סגידה זו אומצה על ידי בני ישראל ועוצבה מחדש בתקופה קדומה.	
View Footnotes
1.	This article is based on ch.8 of my, איך נולד התנ”ך [How the Bible Was Born] (Israel: Kinneret, Zmora-bitan, Dvir, 2018).	הערות

1. מאמר זה מבוסס על פרק 8. בספרי איך נולד התנ"ך, ישראל: כינרת זמורה-ביתן, דביר, 2018.	
2. Source critically, the revelation of God’s name in ch. 3 was part of the E or Elohistic source, whereas the revelation in chapter 6 is, in my view, from the Holiness School’s redaction of the Pentateuch. See Israel Knohl, The Sanctuary of Silence: The Priestly Torah and the Holiness School, trans. Jackie Feldman and Peretz Rodman (Winona Lake, IN: Eisenbrauns, 2007; repr. of, Minneapolis, MN; Fortress Press, 1995), 17 [n24]; trans. of, מקדש הדממה עיון ברובדי היצירה הכוהנית שבתורה (Jerusalem: Magnes Press, 1992). Other scholars, however, believe it to be from the Priestly text (see discussion in, David Frankel, “Reconstructing the Priestly Moses,” TheTorah [2015].) Editor’s note: For how these two texts played an important role in the development of source criticism, see Zev Farber, “Documentary Hypothesis: The Revelation of YHWH’s Name Continues to Enlighten,” TheTorah (2014).	2. לפי ביקורת המקורות, התגלות שם ה'  בפרק ג הוא חלק מהמקור האלוהיסטי, בעוד ההתגלות בפרק ו' היא, לדעתי, מעריכת 'אסכולת הקדושה' של החומש. ראו: ישראל קנוהל, מקדש הדממה, עיון ברובדי היצירה הכוהנית שבתורה (ירושלים: מאגנס, 1992). 

עם זאת, חוקרים אחרים מאמינים שמקור ההתגלות בטקסט הכוהני (ראו דיון בתוך: 
David Frankel, “Reconstructing the Priestly Moses,”  TheTorah [2015].)

הערת העורך: לתפקיד החשוב שמילאו שני הטקסטים הללו בהתפתחות ביקורת המקורות, ראו:
Zev Farber, “Documentary Hypothesis: The Revelation of YHWH’s Name Continues to Enlighten,”  TheTorah (2014).	
3. Editor’s note: For more on how this meaning was understood over time, see James Diamond, “YHWH: The God that Is vs. the God that Becomes,” TheTorah (2017).
	3. הערת העורך: לדיון על האופן שבו הובנה משמעות זו לאורך השנים, ראו: 
James Diamond, “YHWH: The God that Is vs. the God that Becomes,” TheTorah (2017).
	
4. Editor’s note: For a claim that this gloss is actually a redactional supplement, added after the E and J sources were combined, see, Zev Farber, “How Does God Answer the Question: ‘What Is Your Name?’” TheTorah (2017).

	4. הערת העורך: לטענה, כי מילה זו היא למעשה תוספת עריכה, שהוספה לאחר שהמקורות האלוהיסטי והיהוויסטי שולבו, ראו:
Zev Farber, “How Does God Answer the Question: ‘What Is Your Name?’” TheTorah (2017).

5. The related group Kenites (see appendix) counts the founder of metallurgy among its ancestors (Gen 4:22).	5. קבוצת הקינים (ראו נספח) מונה את אבי המטלורגיה עם אבותיה, ”תּוּבַל קַיִן לֹטֵשׁ כָּל חֹרֵשׁ נְחֹשֶׁת וּבַרְזֶל“ (בראשית ד:כב).	
6. Editor’s note: For more on Timna, see Erez Ben-Yosef and Aaron Greener, “Edom’s Copper Mines in Timna: Their Significance in the 10th Century,” TheTorah (2018).
	6. הערת העורך: למידע נוסף על תמנע, ראו:
Erez Ben-Yosef and Aaron Greener, “Edom’s Copper Mines in Timna: Their Significance in the 10th Century,”  TheTorah (2018). 	
7. Uzi Avner, “Egyptian Timna – Reconsidered,” inUnderstanding the Wilderness, ed. J. M. Tabes (Louvain 2014), 103-162.
	7. ראו:  
Uzi Avner, “Egyptian Timna – Reconsidered,” in Understanding the Wilderness, ed. J. M. Tabes (Louvain 2014), 103-162.
	
8. The term “Arab” here may be anachronistic, as the first time we see this term used is in 8th century Assyrian documents. The point is that the Midianites are from the same area as the Arabian tribes and were likely part of this Arab or proto-Arab group.
	8. ייתכן שהמושג ”ערבי“ הוא אנאכרוניסטי כאן, מאחר שהפעם הראשונה שבה אנו רואים את המושג הזה בשימוש היא במסמכים אשוריים מהמאה השמינית. הנקודה המשמעותית היא שהמדיינים באים מאותו אזור שממנו באים שבטי הערבים, ושהם היו כנראה חלק מהקבוצה הערבית או הפרוטו-ערבית.	
9. Editor’s note: For a source critical explanation for why both Midianites and Ishmaelites appear in this story as the ones who bring Joseph to Egypt, see, 
Ben Sandler, “Encountering the Documentary Hypothesis in the Joseph Story,” TheTorah (2014).
	9. הערת העורך: להסבר מביקורת המקרא לשאלה מדוע מופיעים בסיפור זה הן המדיינים והן הישמעאלים כאנשים שהורידו את יוסף למצרים, ראו:
Ben Sandler, “Encountering the Documentary Hypothesis in the Joseph Story,” TheTorah (2014).	
10, I discuss some of this briefly in my piece on Hovav, in the context of why the Torah cuts off the end of the story in Numbers 10. See my, “Hovav the Midianite: Why Was the End of the Story Cut?” TheTorah (2016).
	10. אני דן מעט בנושא זה במאמרי על חובב, על רקע השאלה מדוע התורה מקצצת את סוף הסיפור בבמדבר פרק י. ראו במאמרי:
“Hovav the Midianite: Why Was the End of the Story Cut?” TheTorah (2016).
	
11. The final w is a phonetic complement, i.e., it is not pronounced but is written to clarify the pronunciation of the previous biliteral sign (i.e., a sign that represents two consonants), which is why it is transcribed with only one w. The first vowel “a” is a common rendering for the vowel preceding an aleph; the final vowel “e” is just a convention of Egyptologists; hieroglyphics were written without vowels and we do not know how the end of the word was pronounced.	11. האות ו"ו הסופית היא אם קריאה, כלומר, אינה מבוטאת, אך נכתבת כדי להבהיר את מבטא האות הקודמת שהיא אות ביליטרלית (בעלת שתי הוראות, כלומר, היא עשויה לייצג שני עיצורים), לכן היא משועתקת ב-ו' אחת בלבד. תנועת A הראשונה היא פירוש מקובל לתנועה שלאחר האות א; תנועה E הסופית היא רק קונוונציה של האגיפטולוגים; הירוגליפים נכתבו ללא תנועות ואיננו יודעים כיצד בוטא סוף המילה. 	
12. Editor’s note: The second “w” is problematic. Unlike in the word shaswe, it cannot be a phonetic complement since phonetic complements are paired to the second consonant of a biliteral sign, or to both consonants, but not to just the first. In theory it could be another consonant yielding Yehwaw. It could also be a redundant consonant (as sometimes occurs in toponyms) or an attempt by the scribe to mimic a vowel sound from a foreign language, such as the diphthong aʊ. An attractive possibility, suggested by the Egyptologist Elmar Edel (1914-1997), is that the “w” quail chick (𓅱) is a scribal error, and what should have been written is the “aleph” vulture (𓄿), which is how the word is spelled in Ramses II’s Amara West inscription, which also references Nomad-land Yehwa. If so, then the final consonant is just a phonetic complement, and the proper transcription would be yhwꜣ. See discussion in, Faried Adrom and Matthias Müller, “The Tetragrammaton in Egyptian Sources – Facts and Fiction,” in The Origins of Yahwism, ed. Jürgen van Oorschot and Markus Witte, BZAW 484 (Berlin: De Gruyter, 2017), 93-114 [98, n36].	12. הערת העורך: ה-W השנייה בעייתית. שלא כמו במילה שסו (shaswe), אין היא יכולה להיות אם-תנועה, כי אימוֹת תנועה מתחברות לעיצור השני של סימן ביליטרלי, או לשני העיצורים אך לא לראשון בלבד. לכאורה, ייתכן שהיה כאן עוד עיצור, ואז התוצאה הייתה: יהווהוו (Yehwaw). היא יכלה גם להיות אות יתירה (כפי שמופיע לעתים בשמות מקומות) או ניסיון של הכותב לחקות את צליל התנועה משפה זרה, כגון הדיפתונג (דו-תנועה) אַוּ (AU). אפשרות מושכת, שהוצעה על ידי האגיפטולוג אלמר אדל (Elmar Edel, 1914-1997) שהסימן W המצויר כאפרוח שליו 
( 𓅱 (  הוא טעות סופר, ומה שאמור היה להיכתב הוא האל"ף שהיא נשר –(𓄿) ,  כפי שמאוייתת מילה זו במכתבי אל עמארנה של רעמסס השני, המזכירים ארץ נוודים בשם יֶהוָוה (Yehwa (. אם אכן כך הוא, האות האחרונה היא רק אם-תנועה, והשעתוק הנכון הוא יהו (yhwꜣ.). ראו דיון בנושא בתוך: 
Faried Adrom and Matthias Müller, “The Tetragrammaton in Egyptian Sources – Facts and Fiction,” in The Origins of Yahwism, ed. Jürgen van Oorschot and Markus Witte, BZAW 484 (Berlin: De Gruyter, 2017), 93-114 [98, n36].   	
13. Her fuller name, Pallas Athena, originally meaning “Pallas of Athens.” See, Walter Burkert, Greek Religion (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1985), 139.
	13. משמעותו המקורית של שמה המלא, פאלאס אתנה, הוא "פאלאס של אתונה". ראו:
Walter Burkert, Greek Religion (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1985), 139.	
14. Editor’s note: See discussion of this identification in David Ben-Gad HaCohen, “Locating Beer-lahai-roi,” TheTorah (2014);
idem, “Solving the Problem of Kadesh in the Wilderness of Paran,” TheTorah (2015).	14. הערת העורך: ראו דיון בעניין זיהוי זה אצל:
David Ben-Gad HaCohen,  “Locating Beer-lahai-roi,”  TheTorah (2014
וכן:
idem, “Solving the Problem of Kadesh in the Wilderness of Paran,” TheTorah (2015).	
15. Later Arabic does have such a root (in addition to the one we will discuss presently), but with the meaning “to drop, fall, or tumble” not “to be.”	15. בערבית מאוחרת יותר קיים שורש כזה (בתוספת לזה שנדון בו עתה), אך פירושו "להישמט, ליפול או למעוד" ולא "להיות".	
16. Goitein is best-known for his 6-volume work, A Mediterranean Society: The Jewish Communities of the Arab World as Portrayed in the Documents of the Cairo Geniza (Berkeley: University of California Press, 1967–1993). Before teaching at the Hebrew University in Jerusalem and then at Princeton, he wrote on the Bible and was even in charge of Bible education in mandatory Palestine.
	16. יצירתו המוכרת ביותר של גויטיין הם ששת הכרכים על הקהילות היהודיות בעולם הערבי כפי שהן מצטיירות במסמכים מן הגניזה הקהירית:
A Mediterranean Society: The Jewish Communities of the Arab World as Portrayed in the Documents of the Cairo Geniza (Berkeley: University of California Press, 1967–1993).
לפני שלימד באוניברסיטה העברית בירושלים ובפרינסטון, הוא כתב על התנ"ך וכיהן אף כמפקח על לימודי התנ"ך בארץ ישראל המנדטורית.	
17. Shelomo Dov Goitein, “YHWH the Passionate: The Monotheistic Meaning and Origin of the Name YHWH,” Vetus Testamentum 6.1 (1956): 1-9.
	17. ראו:
Shelomo Dov Goitein, “YHWH the Passionate: The Monotheistic Meaning and Origin of the Name YHWH,” Vetus Testamentum 6.1 (1956): 1-9.
	
18. See my, “The Rise, Decline and Renewal of Biblical Religion,” OBO 283 (2017): 167-180.
	18. ראו את מאמרי
“The Rise, Decline and Renewal of Biblical Religion,” OBO 283 (2017): 167-180.	
19. Amnon Ben-Tor, “The Sad Fate of Statues of Hazor,” in Confronting the Past: Archaeological and Historical Essays on Ancient Israel in Honor of William G. Dever, ed. Seymour Gitin, George E. Wright, and J.P. Desel, (Winona Lake, IN: Eisenbrauns, 2006), 3–16. For more on this conquest, see Amnon Ben Tor, “The Fall of Canaanite Hazor: The “Who” and “When” Questions,” in Mediterranean Peoples in Transition: Thirteenth to Early Tenth Centuries BCE, in Honor of Professor Trude Dothan, ed. Seymour Gitin, Amihai Mazar, and Ephraim Stern (Jerusalem: Israel Exploration Society, 1998), 456-467; ibid., “Who Destroyed Canaanite Hazor?” BAR 39.4 (2013): 27-36.	19. ראו 
Amnon Ben-Tor, “The Sad Fate of Statues of Hazor,” in Confronting the Past: Archaeological and Historical Essays on Ancient Israel in Honor of William G. Dever, ed. Seymour Gitin, George E. Wright, and J.P. Desel, (Winona Lake, IN: Eisenbrauns, 2006), 3–16.
עוד על כיבוש זה, ראו
Amnon Ben Tor, “The Fall of Canaanite Hazor: The “Who” and “When” Questions,” in Mediterranean Peoples in Transition: Thirteenth to Early Tenth Centuries BCE, in Honor of Professor Trude Dothan, ed. Seymour Gitin, Amihai Mazar, and Ephraim Stern (Jerusalem: Israel Exploration Society, 1998), 456-467; ibid., “Who Destroyed Canaanite Hazor?” BAR 39.4 (2013): 27-36.	
20. Avner, “Egyptian Timna – Reconsidered.”
	20. ראו:
Avner, “Egyptian Timna – Reconsidered.”	
21. Editor’s note: For one discussion of this, see Zev Farber, “Moses’ Father-in-Law: Kenite or Midianite?” TheTorah (2015).	21. הערת העורך:  לדיון בנושא זה, ראו:
Zev Farber, “Moses’ Father-in-Law: Kenite or Midianite?”  TheTorah (2015).	

22. Nadav Na’aman, “The Kenite Hypotheses in Light of the Excavations at Horvat Uzza,” in Not Only History: Proceedings of the Conference in Honor of Mario Liverani ed. Gilda Bartolini and Maria G. Briga (Winona Lake: Eisenbrauns, 2016), 171-182.
	22. ראו: 
Nadav Na’aman, “The Kenite Hypotheses in Light of the Excavations at Horvat Uzza,” in Not Only History: Proceedings of the Conference in Honor of Mario Liverani ed. Gilda Bartolini and Maria G. Briga (Winona Lake: Eisenbrauns, 2016), 171-182.	
23. For a discussion of this verse, and how it connects Jehonadab ben Rechab to the Kenites, see, Shemaryahu Talmon, “המה הקינים הבאים מחמת אבי בית רכב” [These are the Kenites who Come from the Father of the House of Rechab], Eretz Israel 5 (5719): 111-113.	23. לדיון על פסוק זה, וכיצד הוא מקשר את יהונדב בן רכב לקינים, ראו: שמריהו טלמון, ”המה הקינים הבאים מחמת אבי בית רכב“, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ה (תשי"ט). 111 - 113.	
24. See discussion in, Joseph Patrich, The Formation of Nabatean Art: Prohibition of a Graven Image (Jerusalem: Magnes, 1997).

	24. ראו דיון בתוך
Joseph Patrich, The Formation of Nabatean Art: Prohibition of a Graven Image (Jerusalem: Magnes, 1997).