ב. קטע מפרק:  חיי יום יום
ניידות חברתית
תנאי החיים של יהודי וורשה בתקופה שבין המלחמות איפשרו ניידות חברתית בתוך החברה היהודית. ניידות זאת לא הייתה כרוכה בהכרח בהתקדות כלכלית אלא באה לידי ביטוי ברכישת השכלה, היפתחות לתרבות הכללית והתקרבות לחוגי האינטליגנציה. מיקומה של השכונה היהודית הסמוך למרכז העירוני הפוליטי והתרבותי של העיר והמדינה תרם לכך רבות.
שינוי כלכלי וחברתי גרר מעבר מדירה לדירה בתוך השכונה היהודית. כך למשל משפחה אמידה בת 7 נפשות שהגיעה לוורשה התמקמה בהתחלה בדירת 4 חדרים  בצומת הרחובות Smocza -Pawia (גבול מתחם III ו – V)  האזור  נתפס על ידי בני המשפחה כנחות והמשפחה עברה לדירה אלגנטית בת  5 חדרים ברחוב Ceglana (מתחם VI בסמוך למתחם VIII).  
סיפור חייו של שולים רוזנברג משמש דוגמה לתופעה זו. אביו של שולים היה סנדלר. משפחתו גרה בחדר קטן עם מטבח ששכן מעל בית המלאכה. בני הבית ישנו במטבח הזעיר. בגיל צעיר הפסיק שולים את לימודיו בחדר מאחר והמשפחה לא יכלה לעמוד בעלות מימונו. שכניהם בבניין היו אנשים משכילים, הורים לשני רופאים ובת זמרת שבדירתם היה אפילו פסנתר., אותו סמל הכרחי של ייצוג הזהות המעמדית בתקופה זו.  בהשפעתה של שכנות זו, בנוסף להשפעתו של אחיו הגדול, פועל  שהיה מעורב בחוגי סופרים (שעליהם נמנה גם בשביס זינגר) רשם עצמו שולים כבר בגיל עשר לבית ספר ערב, והחל לקרא ספרים ששאל באחת מספריותיה של וורשה. לאחר שהצליח לחסוך סכום קטן בעבודתו כשוליית חייט הוא קנה כרטיס לקונצרט בפילהרמונית. או אז, לפי דבריו, "כאילו נולד מחדש". בבגרותו התערה שולים בחוגי האינטליגנציה היהודית והתיידד עם משכילים, סופרים ואמנים, כמו איש הבונד מרק אדלמן והצייר יוסל ברגנר.
תהליכי האקולטורציה לא פסחו גם על חלק מהאורודוקסיה היהודית בוורשה. בחוגים החסידיים נשאו הנשים את דגל האקולטורציה. רבות מהן למדו בבתי ספר ששפת ההוראה בהם הייתה פולנית. הן קראו ספרות בפולנית, ביקרו בתיאטרון פולני והתלבשו לפני צו האופנה של נשות האליטה הוורשאית. על תהלך האקולטורציה בחברה המסורתית נכתב: 
הגיעה תקופה חדשה והראשונות שצעדו לתקופה זו היו הבנות של החסידים העשירים [...] ילדות קטנות התבגרו פתאום ועכשיו הן מופיעות בשמלות משי. [...] מבקרים אותן בחורים צעירים, זרים  ומגולחי פנים, הבאים מעולמות רחוקים [...] ההורים מסתכלים עליהם בחשש, כי הם נעלמים עם הבנות לעולם לא מוכר. השידוכים נעשים היום מתך "אהבה", ובאהבה משתמשים בשפה זרה, קוראים ספרים ורוקדים באולמות ובתי קפה זרים [...] הבנות הולכות למקום בו נוצצים אורות הכרך.
דוגמה בולטת לשינוי שהובילו הנשים בחברה החרדית בפולין הוא סיפור חייה של איטה קאליש, נכדתו של שמחה בונים קאליש, האדמו"ר מוורקה ובתו של מנחם מנדל קאליש האדמו"ר מאוטווצק: איטה התחנכה על ידי מורים פרטיים, שזיהו מגיל צעיר את הצימאון שלה ללמידה. איטה נחשפה  לעיתונים וספרים ביידיש ופולנית שהוברחו לביתה באמצעות בת דודתה. היא חמקה להצגות וקונצרטים חילוניים דרך הדלת האחורית, נכנסה אליהם בחשיכה כדי שלא יבחינו בה, ובסיום ההצגה או הקונצרט ברחה מן האולם לפני שהודלקו האורות. בערה בה תשוקה לעולם התרבותי שבחוץ. מכיוון שהייתה אישה ולא חויבה ללמוד בחדר היה לה קל יותר להיחשף לעולם החילוני. איטה  המשיכה בלימודיה הסודיים גם לאחר שנישאה בשידוך בגיל חמש עשרה לאברך שאביה בחר עבורה, בן חסידות גור. הבחירה בשידוך זה הייתה חלק מהאסטרטגיה של האב  שקיווה להשאיר כך את בתו בעולם החסידי. ולהגן עליה מפני רוחות החילון שנשבו באוויר. 
בחצרות האליטה החסידית ציפו מהנשים שיכירו גם ספרות פולנית בת הזמן. על כן חלק ממפגש הבחינה של הכלה מטעם נשות המשפחה של החתן המיועד, לפני הנישואין, כלל בדיקה של הידע של המועמדת בחיבורי סופרים פולנים בני הזמן, בחינה בה עמדה מועמדת זו בכבוד רב. .
תוכניתו של האב לא נשאה פרי. הנישואין לא צלחו , איטה המשיכה בהתקרבותה לתרבות המערבית  ועזבה את בית בעלה. היא שבה לוורשה, החלה לעבוד במוסדות ציבוריים שונים, שכרה יחד עם שתי אחיותיה שגם הן עזבו את הדת ואת בית הוריהן,  חדר  ברחוב קרמליצקה . חדר זה שימש "סלון ספרותי" לצעירים יהודים אינטלקטואלים, משוררים, ציירים וסופרים,  אשר כמו בנות משפחת קאליש באו בם הם מבתים חסידיים.  המקום שימש מרחב תרבותי לאנשים שכמו נכדותויו של שמחה בונים קאליש,  התמודדו עם המעבר מהעולם החסידי הישן לעולם החופשי. לאחר שהות של מספר שנים בברלין, שם הקימה שוב סלון ספרותי, עברה איטה קליש לפריז ומשם עלתה לארץ. 

איטה קליש                              

על המפגשים ב"סלון" שלה בוורשה כתבה איטה:
הנה ככן היה חדרנו הצר, דל"ת -על- דל"ת, מקלט לנערים ולנערות הללו, צאצאיהם של אדמו"רים ושל חסידים אנשי שם בפולין. אולם שונה היה עולמם של הבנים מעולמן של הבנות – בשל ההבדלים היסודיים בחינוכם ובאורח חייהם בבית הוריהם. בעוד שהבנות השתחררו ביתר קלות מאפוטרופוס הוריהן ופעמה בהן תחושת עצמאותן – היו הנערים החסידיים הללו חשים כאילו פאותיהם עדיין מופשלות מאחורי אוזניהם , והניגון החסידי עודנו מזמזם בתוכן. עדיין היו צעירים אלה קשורים בנימי-נימים  ליום אתמול הנמוג והחולף, ושורשי נפשם עדיין היו צמודים אליו. נערים אלה, אשר נשאו עיניהם לעולם טוב יותר, נקלעו בין תרבות העבר ובין התרבות החילונית המתרקמת לעיניהם ברחוב היהודי – והם התלבטו קשה. מעט מעט התרחקו מהעבר אך רובם נשארו כל ימיהם זרים לעולם החדש.  הייתה בהם ערגה להשכלה גבוהה, אל אוניברסיטאות אירופאיות , אך חוסר אמצעים וחוסר הכנה אלמנטרית  בלימודי חול שמו לאל את שאיפותיהם.