יש גוף שנקרא מועצת המכינות.
זה לא סתם בירוקרטיה, זה אנשים שבשיניים
ובמאמץ אדיר מחזיקים את המרחב הזה של להיות ביחד.
יש מגוון עצום של מכינות, ובתוך המכינות עצמן
יש פסיפס של כל החברה הישראלית.
היא יודעת להכיל מחלוקות בתוכה,
אבל היא גם יודעת לקבל הכרעות ולהישאר מאוחדת.
חילונים, דתיים, ימין, שמאל
מכל הסוגים, מכל קצוות האוכלוסיה, מכל היישובים.
בסופו של דבר היחד שלנו יותר חזק מאי הסכמות.
אנחנו מבינים היום שמימוש חזון המכינות אינו מסתיים
בסיום המכינה, אלא בהגעת הבוגרים והבוגרות לעמדות השפעה
בכל המקומות, בהם נדרש תיקון בחברה הישראלית.
המכינה בשבילי במילה אחת היא- משפחה.
היו הרבה חששות שאולי יהיו הרבה דברים
שאני לא אוכל להשתתף בהם.
תוכנית "שיבולים" הנגישה לי את המכינה.
עבורי הייתה זאת גם הזדמנות מצוינת,
להכיר ולהתחבר לאחיי היהודים.
וזה מה שהייתי צריך כנראה, שלא יוותרו לי, שמישהו יגיד
"אנחנו לא מוותרים עלייך, לא משנה מה אתה עושה."
קוראים לזה מכינה קדם צבאית.
בדיעבד אני אומר, אם לא הייתי עושה,
אני לא יודע איפה הייתי עכשיו.
אנחנו יודעים שכל חניך שלא מגיע אלינו
זה הפסד עצום לחברה הישראלית.
הצמחת מנהיגות בוגרת, חזקה, משנה מציאות.
ועדיין עוד הרבה אתגרים ועוד הרבה משימות
לפני הבוגרים שלנו, ולפנינו.