לשון ג'ודזמו בארץ ישראל העות'מאנית והמנדטורית*
דוד מ' בוניס
לשון מערבית בהקשר מזרחי: ג'ודזמו בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית המאוחרת
אף על פי שיהודים מאיבריה ביקרו בארץ ישראל והתיישבו בה כבר לפני הגירוש מקסטיליה ואראגון (1492) ומפורטוגל (1497), נראה כי רק אחרי הגירושים הללו נוסדו בארץ קהילות מגובשות של ממש של דוברי הלשון המכונה היום בדרך כלל בישראל 'ספניולית' (כפי שנראה, יש ללשון זו כמה כינויים, ובהם: ג'ודזמו, לאדינו, ספרדית-יהודית ועוד).
הרקע הסוציולינגוויסטי של דוברי ג'ודזמו בארץ ישראל היה דומה בכמה היבטים לזה של דוברים באזורים אחרים של האימפריה העות'מאנית, אך שונה באופן ניכר בהיבטים אחרים.
כמו המגורשים שהתיישבו בסוריה (לבנון) ובאזורים אחרים של המזרח התיכון, היו הלשונות שעמן באו במגע ערבית מזרחית וערבית-יהודית, לשונם של רוב שכניהם החדשים, ולא תורכית או לשון בלקנית אחרת. אך שלא כמו קהילות אחרות במזרח התיכון, שמרו הספרדים בארץ ישראל על לשון ג'ודזמו כלשון הדיבור והכתיבה היומיומית שלהם עד התקופה המודרנית,  ולא המירו אותה בערבית-יהודית. 
המגורשים וצאצאיהם בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית המוקדמת היו ערים להתפתחויות שחלו בלשונות איבריה מאז הגירוש, בעיקר הודות למגעם עם אנוסים מספרד ומפורטוגל שהיגרו לאימפריה העות'מאנית ושבו שם ליהדותם בגלוי. האנוסים, שהורגלו בלשון חסרת כל סממן יהודי, לא רק שלא השפיעו על לשונם של המגורשים וצאצאיהם, אלא אף אימצו אותה לעצמם.

בראשית התקופה המודרנית של היהודים הספרדים העות'מאנים, לקראת שלהי המאה הי"ח, נטו הקבוצות השמרניות יותר בקרב הספרדים בארץ ישראל לשמור אמונים לדפוסי הלשון והתרבות של אבותיהם, מוקדם יותר באותה המאה,  דפוסים עממיים יותר בטבעם המושפעים מן הקבוצות ה'מזרחיות' השכנות שעמן הם היו במגע.
מספרות השאלות והתשובות של רבני הקבוצות הללו עולה, אומנם באופן חלקי, כי במרכז החיים הספרדיים המסורתיים בארץ ישראל עמדו היהדות המסורתית 'האורתודוקסית', כפי שזאת נתפרשה בידי חברי הקבוצה הזאת; מנהגי היומיום הייחודיים להם; המנהגים, הפולקלור; והלשון הייחודית שבפיהם, שרבני אותה הקבוצה כינו 'לעז'. 
אולם, התפתחותם הטבעית של אורח החיים הספרדי המסורתי ולשון 'לעז' בארץ ישראל וברחבי האימפריה העות'מאנית, לאורך מאות השנים, נקטעו בשלהי המאה הי"ח  בעקבות התפשטותן של כמה מגמות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות חדשות שהשפיעו באופן מכריע על כל הקבוצות האתניות השונות באימפריה ועל לשונותיהן, ולא פסחו אף על היהודים ולשונם.
בעיני תושבי האימפריה גברה מאוד חשיבותם של בני מערב אירופה, ה'ציוויליזציה' שלהם ותרבותם, שכן בארצותיהם של אלה צמחו לראשונה המגמות החדשות הללו, ובהן ההומניזם החילוני, הלאומיות והסוציליזם.
לחשיבות מיוחדת זכו לשונותיהם, ובמיוחד האיטלקית והצרפתית, שהיו ללשונות הקולוניליסטיות העיקריות באזור. בעקבות זאת, סוחרים יהודים מקומיים בעריה הגדולות של האימפריה התאמצו ללמוד איטלקית סטנדרטית מודרנית (הם ואבותיהם כבר ידעו מעט איטלקית ממגעם עם סוחרים איטלקים באיטליה עצמה ומחוצה לה) וצרפתית. אט אט הם החלו לשלוח את בניהם לבתי ספר זרים שלימדו שפות אלו. החשובים שבבתי הספר הללו השתייכו לרשת החינוך 'כל ישראל חברים' (Alliance Israélite Universelle) שנוסדה באימרפיה בשנת 1860, ול- Società Dante Alighieri, שנוסדה בשנת 1889. בשנים אלו התעניינו גם כמה משכילים מספרד ביהודים הספרדים שבאימפריה העות'מאנית, והקשר עימם (הכתוב ברובו) הביא כמה אינטלקטואלים יהודים ספרדים להיכרות מוגבלת גם עם הקסטילית המודרנית.
מן העת ההיא, החלו לשונות מערב אירופה להשפיע השפעה עמוקה על הג'ודזמו שבפי הקבוצות היהודיות הפרוגרסיביות, המתמערבות והמתחלנות שברחבי האימפריה. אולם נראה כי בני הקבוצות השמרניות והדתיות יותר של הספרדים בארץ ישראל דחו השפעה שכזאת יותר מבחלקים אחרים של האימפריה, ועל כן השפעתן של הלשונות המערב-אירופיות בארץ איחרה להכות שורשים.
מי שניסה להתנגד לפלישת ההתמערבות, וההתחלנות שנלוותה אליה, היו בעיקר הרבנים המקומיים והאגפים השמרניים יותר של הקהילה. כך לדוגמה, בכרך הראשון של הספר 'נחמדים מזהב'  מאת הרב יליד ירושלים יצחק בדהב (ירושלים 1894), שכינה את לשון חיבורו 'לינגואה אישפאנייולה', הזהיר המחבר שלא לבטוח בהצהרות התנזימאת הנדמות כמבטיחות. הוא אף הזהיר את יהודי ירושלים לבל ישלחו את ילדיהם לבתי הספר שפתחו מיסיונרים נוצרים, שההוראה בהן הייתה  בלשונות המערב היוקרתיות.
המיסיונרים פרסמו תרגומים לתנ"ך ומגוון מדריכים בכתב רש"י ובלשון שהם כינו בחיבוריהם 'לה לינגואה איספאנייולה', לשון פסבדו-ג'ודזמו, שגישרה בין ה'לעז' הספרדי המסורתי לבין הספרדית המודרנית. כמה מחיבורים אלו כללו שיעורים בקסטילית בכתב עברי, לשון שהמיסיונרים עודדו את הספרדים ללמוד. אף על פי שהמיסיונרים הצליחו להעביר אך מעט ספרדים על דתם, נפוצו חיבוריהם מאוד, אף בקרב הספרדים בארץ ישראל.

מפקְדי מונטפיורי (1839-1875) מלמדים פרטים מעניינים על קהילת דוברי הג'ודזמו. מפקד 1839 מלמד למשל כי ח[כם] ר[בי] יאודה פאפו, 'בן לאותו צדיק הרב פלא יועץ' (הרב אליעזר בן יצחק פאפו שפרסם בקושטא בשנת 1824 את ספר המוסר העברי 'פלא יועץ'. הספר פופולרי אף כיום) היגר לירושלים מבוסניה ב-1833 וחי בה בעוני עם אשתו בוכורה וילדיהם. בשנים  1870-1872 פרסם יאודה פאפו בווינה תרגום בג'ודזמו לפלא יועץ. רבנים ואנשי מוסר שבאו לירושלים מהאזור הסלאבי הדרומי, כמו פאפו, השפיעו כנראה על התפתחותו של להג הג'ודזמו של העיר, הדומה היום ללהגי האזור ההוא.

הודות לבית הדפוס שהעניק משה מונטיפיורי לישראל ב"ק, יכלו הרבנים המקומיים, החל משנות השלושים של המאה הי"ח, לפרסם את חיבוריהם באופן מקומי. בין שאר הכתבים הרבניים בלשון לעז המסורתית, הדפיס ב"ק את תקנות הקהילה הספרדית בירושלים, פרי עריכתו של הרב הירושלמי ר' חיים אברהם גאגין, בסוף החיבור העברי 'מתוק מדבש' מאת יצחק פרחי. כפי שידגים הציטוט מן התקנות, הייתה הג'ודזמו שבה הן נכתבו אופיינית ללשון הרבנית שרווחה בזמן ההוא ברחבי האימפריה העות'מאנית:
א' פרימה קוזה איס קי דינגון בר ישראל פואידי אסינטארסי אין נינגונה קאב"אני בקבע : אוטרו קיסי איסטה אנביזאדו אבי"ביר קא"בי די קאב"אני פואידי ביב"יר קאהבי נארגילי אי תכף ומיד אירסי אסו איג"ו אינו קירי דיג"ו קינו פואידי ג"וגאר נו דאמה נו טאב'לי נו מאנגאלי נו דינגון מודו די ג"וגואיגו כל[ל]' אי אל קי פאסאר[י] סוב"רי לו דיג"ו סי לי ארה סו משפט כראוי איסי לי טומאר[ה]' סו קנס שיעור קילי טוייגה לה בולסה.
 תרגום (מאת ירון בן-נאה):
א' דבר ראשון הוא ששום בר ישראל לא יוכל להתיישב בשום בית קפה ב[דרך] קבע, פרט לזה שהוא מורגל לשתות קפה של בית קפה [שהוא] יכול לשתות קפה עם [עישון] נרגילה ותכף ומיד ללכת לעיסוקיו. ואין צריך להוסיף שאינו יכול לשחק לא דמקה, לא טאולה ולא מנקלה ולא שום מין משחק כלל. וזה שיעבור על האמור, יעשו לו משפט כראוי ויקחו ממנו קנס בשיעור שיכאיב לארנקו.

תכונות אופייניות המופיעות בלשון התקנות כוללות: חילופי צופן בין עברית לג'ודזמו (לדוגמה: פויאידין איסטאר נוג'י די אלחאד טריס אורא[ס] לשמחם ותו לא) '[אורחי החתונה] יכולים להישאר במוצאי שבת למשך שלוש שעות כדי לשמחם [את בני הזוג] ותו לא'); מילים וביטויים רבים מספור השאולים מן העברית (תוארי הפועל כראוי, תכף ומיד, בקבע); חידושים עממיים שחלו ברכיב ההיספני (התחדישים ג'וגואיגו 'משחק' [ספ. juego], נוב'יידאד 'היעשות לחתן' [השווה עב. חתן + -ות > חתנות = ספ. novio + edad > noviedad (שם עצם שאינו קיים בספרדית)], שמות תואר (דינגון [בר ישראל] 'שום [בר ישראל]' [ספ. Ningún], אנביזאדו 'מורגל' [ספ. vezado]), צורות פועל (לי טוייגה 'שייגרם לו נזק קשה' (צורת איווי-הווה) [ספ. tulla], ומשפטים כגון נו קירי דיג'ו 'אין צורך לומר'); יסודות ארכאיים בהשוואה לספרדית שלאחר הגירוש (פרימה 'ראשונה', אינדילאנטרי 'ואילך', דישימוס 'אמרנו' [ספ. primera, en adelante, dijimos]); יסודות שמקורם כנראה בלשונות היספניות אחרות (סי אקאב'ידאן 'הם נזהרים', נוג'אדה 'ערב'); ורכיב תורכי-בלקני משמעותי (אוצר מילים מתחום תרבות הקפה: קאהב'י 'קפה' [ער. qahwa > תור. kahve], קאב'אני 'בית קפה' [פר. xāne > תור. -hane], נארגילי 'נרגילה' [פר. nārgile > תור. nargila].
במשך השנים הבאות ובראשית המאה הכ', הוציאו לאור בתי הדפוס של ירושלים עשרות פרסומים של מחברים מקומיים בסגנונות שונים של לשון ג'ודזמו רבנית מסורתית, או כפי שכינוה לעיתים קרובות (אי)שפאנייול / (אי)ספאנייול, בכתב עברי (ראו בפרק על ספרות הלאדינו). לשון זו דמתה כנראה, אף יותר מלשון התקנות, ללשון הדיבור היומיומית של הקהילה, או למצער, ללשון דיבורם של הרבנים ושל מלומדים דתיים אחרים בקהילה. 
בין פרסומים אלה נכללים: בינה לעתים ותקון יששכר (1877), שבסופו נדפס פיוט וידוי שכותרתו 'קאנטיגה די קאסטיגירייו' (שיר תוכחה); ספר דת יהודית (1878), מדריך לנשים היהודיות שיועד להיקרא ולהתפרש להן בפי בעליהן. את החיבור הזה ערך מחדש ר' אפרים בכ"ר משה בלשון הלעז הרבנית של ירושלים על בסיס חיבור בסוג של חכיתיה (הלהג הייחודי של ג'ודזמו שהיה בפי הספרדים בצפון אפריקה) פרי עטם של ר' אברהם לארידו ור' יצחק הלוי (פורסם בליווורנו בשנת 1827); תפלה דיל כותל (1886); און ריזומידו דיל דיסקורסו... די... מנחם ש"ט הכהן (1889), סיכומה של דרשה מלומדת; יצירה דתית יצירתית מאת יוסף שבתי פרחי ואחרים; מגוון הודעות קהילתיות משלהי המאה הי"ט, כמה מהן בעברית ובלאדינו גם יחד, לאחרות נוסף טקסט ביידיש (למשל הצעה למכירת קרקע, 1906).
חיבורי שאלות ותשובות משל רבנים מקומיים, שנתפרסמו בעברית, כללו כמה פסקאות של עדויות בג'ודזמו, שהיו כנראה קרובות אף יותר ללשון הדיבור של האדם מן היישוב באותה התקופה. לדוגמה, ר' יוסף בורלא (1828-1903) הביא בספרו 'וישב יוסף' (אבן העזר, מס' 7, ירושלים, 1905) את פסקת העדות להלן. זהו תמליל דבריו של מסעוד שטרית, אשר בשנת 1895 דיווח כי ראה גופת יהודי שהכיר, סמוך לשער שכם:
מסעוד שטרית ה'[שם] י[שמרהו]"ו[יחיהו]'... העיד בתורת עדות... וכה היו דבריו: "ייו מי איסטאב'ה יינדו אה מי איג'ו אי פאסי פור באב איל עמוד אי ב'ידי זאחמי, אי ב'ידי און מואירטו איג'אדו קי דיזיאן פור איל קי אירה קריסטייאנו בוראג'ו קי סי קאלייו אין איל פוזו מה לייו לו קונוסי אי דישי קי איסטי איס איל יירנו די חיים ענן, די נומברי נו לו קונוסי מה די לה בארב'ה אי די לה קארה לו קונוסי, אי לה קארה איסטאב'ה סאך סאלים, מה פודרידה, אי פ'ואי ברוך אישוושא הי"ו אי דייו חאביר אה חיים ענן, אי לה מוז'יר די דיטו אומברי, אי אימפיסארון אה ייוראר, אי ייב'אב'ה פור סימן קי איס ג'ידייו טלת קטן..." והיה זה בש[בת]' א[חת]' לח[ודש]' רחמים מש[נת]' התרנ"ה ו... באנו ע[ל]' הח[תום]' פ[ה]' ע[יר]' הק[ודש]' ירושלם ת[בנה]' ו[תכונן] ב[מהרה בימינו]': הצעיר יוסף נסים בורלא ס"ט, הצעיר שמואל נסים ס"ט, הצעיר וידאל ב' חנוך אנג'יל ס"ט.  
תרגום:
הלכתי לענייניי וחלפתי בשער שכם, וראיתי צרות. ראיתי אדם מת שוכב, שאמרו עליו שהיה נוצרי שיכור שנפל לבור המים, אבל אני הכרתי אותו ואמרתי שזה החתן של חיים ענן, לא הכרתי אותו בשמו, אבל הכרתי אותו בגלל הזקן והפנים, והפנים היו בלי פגע אבל בתהליך ריקבון. וברוך אישוושא הי"ו הלך להודיע לחיים ענן ולאשת האיש ההוא, והתחילו לבכות, ולבש כסימן ליהדותו טלית קטן.

העדות יוחסה באופן מעניין לאדם ששמו הפרטי מסעוד. אם יש לקרוא את שמו מסעוּד (בווי"ו שרוקה) הרי שייתכן שהוא היה יהודי מסתערב ששפתו הראשונה הייתה ערבית-יהודית מזרחית; אם יש לקרוא את שמו מסעוֹד (בווי"ו חלומה) ייתכן שהיה בן למשפחה מגרבית שלשונה הייתה ערבית-יהודית מערבית או חכיתיה. אך עדותו ניתנה בג'ודזמו עות'מאנית טיפוסית הכוללת יסודות ממקור תורכי כמו: זאחמי 'צרה' (< פר. zaḥmat < ער. zaḥma + -t), סאך סאלים 'בלי פגע' (< תור. sağ salim, השווה לער. sālim), [dio] חאביר 'הודיע, בישר' (< תור. haber [verdi] < ער. xabar), והאיטליניזם מה 'אבל' הנפוץ בג'ודזמו. יש גם צורות מקומיות של יסודות ממקור היספני: יינדו 'בהלוך', קריסטייאנו 'נוצרי', פוזו 'בור מים', ג'ידייו 'יהודי'.

מקור זה ואחרים המצטטים יהודים מערביים ומסתערבים המעידים בג'ודזמו לפני רבנים ספרדים, וההיכרות עם ג'ודזמו בספרות השאלות והתשובות של רבנים ממוצא מסתערבי, כמו אליהו מני, שמוצא משפחתו מבגדד, רומזים כי בתקופה העות'מאנית המאוחרת בארץ ישראל שימשה ג'ודזמו לינגואה פרנקה בין יהודים מרקע אתנו-לשוני שונה (כך היה ודאי בין ספרדים למסתערבים, אך ייתכן שגם בין ספרדים לאשכנזים, כפי שיעידו המילים השאולות מג'ודזמו ביידיש של היישוב הישן בירושלים, המתוארות בידי מרדכי קוסובר). העיתונאי הירושלמי בן ציון טאראגאן מציע במאמרו בכתב העת גואירטה די ירושלים (גן ירושלים, ירושלים 1902), כי התופעה הייתה קיימת כבר במאה הי"ז, כאשר 'אה פוקו אה פוקו לוס 'מורישקוס' אמביזאב'אן לאס בואינאס ריגלאס אי קומפורטאמיינטוס די סוס אירמאנוס לוס 'ספרדים', דישארון לה לינגואה אראבה אי אימביזארון לה לינגואה ג'ודיאו-איספאנייול; אי אנסי טאמביין אזיאן לוס 'מערבים''.
תרגום:
מעט מעט למדו ה'מורישקוס' את דרכיהם הטובות ואת התנהגותם של אחיהם הספרדים, נטשו את הלשון הערבית ולמדו ספרדית-יהודית, וכך עשו גם המערבים.

למרבה הצער, כמעט שאין ייצוגים כתובים של הלשון היומיומית שהייתה מדוברת בפיהם של בני הקהילה במשך התקופה העות'מאנית המאוחרת ותקופת המנדט. אחד המקורות שבהם מופיע הייצוג הקרוב ביותר ללשון המדוברת הוא הספרון 'ספר מלים ששה' (ירושלים, תרע"ב / 1912) מאת שלמה פנחסוף (1843-1928), עולה מבוכרה, שבו הביא המחבר כמה משפטים שימושיים בג'ודזמו מדוברת (שאותה הוא מכנה אישפניולי) לטובת העולים מבוכרה שביקשו לתקשר עם ספרדים. הנה כמה דוגמות אופייניות (המובאות באיות המקורי של פינחסוף, השונה מהאיות המקובל של ג'ודזמו):

יוֹ טֶינְגוֹ סֶיד. אוֹנְדֵי אַיי אָוַה?
אַה לַה פּוּאֵירְטַה דִילַה סִיבְדָאד.
אוֹנֵדי אֶיס לָה פּוֹסְטָה?
אַדיֶינְטרוֹ דִי לַה סִיבְדָאד, די פָּארְטֶי דֶי מַעֲרָב.
אַה כּוּאַנְטוֹ בֶינְדֶין אֶל פָּאן?
אַה סִינְכּוֹ אִי מֶידְיו אֶיל רוֹטוֹל.
פּוֹרְכֶּי טָאן קָארוֹ?
אוֹנְדֵי אִסְטֻבִיטִיס אוֹי? 
אִסְטֻבִי אוֹנְדֶי מִי אִירְמָנוֹ.
יָה בִנו טִיֶמְפּוֹ. אַפְּרוֹנְטַה לָס פָּרָס. נו פּוּאֶדוֹ אִסְפִּרָר.
אָגוֹרָה נוֹ טֶינְגוֹ. אוֹטְרוֹ אוּן מֶיס טִי לאָס דוֹ.
פּוֹרְכֶּי אָזֶיס פְּלֵיטוֹ כּוּן מִי? כֶּי פִּיכִּי כּוּן טִי?
פּוֹרְכֵּי נוֹ טְרוּשִיטִיס לָה אָסוּכָּר דִי לָה בוּטִיכָּה?
דָאִינְדַה נו פוּאֵי.
מוֹגָ'אג'וֹ, דָאמֵי אוּן גָ'אייִ אִי אוּן כָּאבֶי.
דָאמֶי טָאמְביֶין טוּטוּן אִי סִיגָארוֹ.
סִינְיוֹר, אַכִּי נוֹ טֶיינְגוֹ כּוֹנוֹסִידוֹס. סִי טֶינֶיש לוּגָאר פוֹר אַלְכִּילָאר.
יָיה אָיי, נָא, אָקִי אֶיס.	אני צמא. איפה יש מים?
בשער העיר.
איפה הדואר?
בתוך העיר, בצד מערב.
בכמה מוכרים לחם.
בשישה וחצי (גרוש) הרוטל.
למה כל כך יקר?
איפה היית היום?
הייתי אצל אחי.
כבר הגיע הזמן. תכין את הכסף. אני לא יכול לחכות.
אין לי עכשיו. בעוד חודש אתן לך אותו.
למה אתה רב אתי? איזה דבר רע עשיתי לך?
למה לא הבאת את הסוכר מהחנות?
עוד לא הלכתי.
בחור, תן לי כוס תה וכוס קפה.
תן לי גם טבק וסיגריה.
אדוני, כאן אין לי מכרים. האם יש לך מקום להשכיר?
כן יש, הנה, הוא כאן.	
	
האופן שבו ניקד פנחסוף את הטקסט מראה שביצוע התנועות המקבילות לתנועות הבלתי מוטעמות e  ו-o בספרדית עתיקה היה בדרך כלל i ו-u בהתאמה, בדיוק כפי שהיה לאחר מכן בארץ ישראל שאחרי תקופת המנדט (לדוגמה: איסטבי/ istuvi 'הייתי', כון/  kun'עם', בספרדית עתיקה: estuve, con); d ו-g בין תנועות בוצעו כנראה כסותמים (כלומר כמו דל"ת וגימ"ל בעברית ישראלית), ולא כחוככים ð ו-γ, בניגוד לאופן ביצועם בספרדית ובכמה להגים של ג'ודזמו; וכן gua מקורית הפכה ל-ua (אוה/aua 'מים'). השיחה המדומה מדגימה גם צורות מילוניות נוספות שהיו כנראה אופייניות ללהג הירושלמי. כמה שירים שהקליט א.ז.אידלסון בירושלים (1912-1913), השמורים בספרייה הלאומית ונתפרסמו בחלקם על גבי תקליטור, מאשרים כמה מן המאפיינים שתוארו: רק זמר אחד ביצע בין תנועות את החוכך γ אך בה בעת ביצע את הסותם d;  הבחין בין המקיש r לרוטט rr; ושמר על הביצוע המקורי של e ו-o בלתי מוטעמים; ייתכן שהוא היה עולה מביטולה.

בקרב האגף השמרני והעממי יותר של הקהילה הספרדית בארץ ישראל הוסיפו להשתמר סוגי הג'דוזמו של הדורות הקודמים. על פי הערות בספרי השאלות והתשובות של רבנים ספרדים בארץ ישראל מן התקופה העות'מאנית המוקדמת, עשה אותו אגף שימוש נרחב גם בערבית כלשון דיבור עם יהודים דוברי ערבית ועם הרוב הלא יהודי, והכניס, באופן הולך וגובר, ערביזמים ללשון היומיום שלו. רפרטואר השירים הספרדי העממי כלל הן שירים בלשון הדיבור של הקבוצה הן בערבית, כפי שמודגם באזהרתו של יצחק בדהב (בספרו נחמדים מזהב)  נגד שירת 'קאנטיגאס אין לינגואה אישפאנייולה או אראבה' (שירים בלשון ספרדית או ערבית), ובאה לידי ביטוי גם בהסכמות של רבניה הספרדים של ירושלים.

ג'ודזמו ארץ ישראלית – תהליכי מודרניזציה ודה-יהודיזציה
 
לקראת סוף המאה הי"ט, החלה נטייתם הלשונית, התרבותית והפוליטית של בני הפקידות הגבוהה באימפריה כלפי מערב אירופה להשפיע השפעה עמוקה על האגפים המתקדמים יותר בחברה העות'מאנית העירונית, ובהם היהודים. בקרב הספרדים בארץ ישראל נוצרו מתחים בין השמרנים לפרוגרסיבים סביב המגעים המסחריים והחברתיים ההולכים וגוברים עם דוברי איטלקית, פתיחת בית הספר של כי"ח בירושלים בשנת 1882 והפצת רעיונות ההשכלה בערוצים מגוונים. הגורמים הללו יצרו בתורם שינויים לשוניים, תרבותיים וחברתיים, תחילה בקרב הפרוגרסיבים, אך אחר כך גם אצל האחרים.

סיווג חדש של קבוצת הדוברים ולשונם
מראשית התקופה העות'מאנית המוקדמת ועד המאה הכ' המשיכו מחברים ספרדים מקומיים שכתבו הן בעברית הן בג'ודזמו, כגון יצחק בדהב ושלמה שיריזלי, לזהות את חברי קבוצת הדוברים שלהם בראש ובראשונה כספרדים, בני ספרד או יוצאי ספרד, ולפחות מ-1902 כעדה ספרדים, העדה הספרדית או כוללות הספרדים. אך כבר בראשית המאה הכ', כנראה בהשפעת ההשכלה, הופיע מונח חדש בארץ ישראל: אישפאנייוליס/איספאנייוליס (Esh-/Espanyoles) 'ספרדים (כלומר, בני ארץ ספרד)' (בטקסט מירושלים, 1902. השווה ל-Spaniolen 'ספרדים' בטקסט משכילי מגרמניה משנת 1845).

כינוי  לשון היהודים הספרדים בשם שמשמעותו הראשונית 'ספרדית (כלומר, לשון ספרד)' (השווה spaniolischer Dialekte בלשון ההשכלה, 1845) ולא באחד מן השמות שבהם השתמשו קודם לכן (לדוגמה: לאדינו, לעז), החל להתפשט בארץ ישראל כבר קודם לכן, בשלהי המאה הי"ט. 
בעיבוד שנעשה בירושלים ב-1878 לחיבור 'דת יהודית' שנכתב במקורו בחכיתיה ב-1827, תפס המחבר הירושלמי את לשון החכיתיה כקרובה יותר ללשון הספרדית מאשר לשונם של הספרדים באימפריה העות'מאנית, ועל כן תיאר אותה כ'לשון איספאנייול האמיתי אשר לא הורגלנו,' ומכך נרמז כי הספרדים בארץ ישראל עדיין לא נהגו לקרוא ללשונם 'איספאנייול'.
אך מראשית המאה הי"ט, החלו כותבים ספרדים, רבניים ואחרים, שיצרו באזורים באימפריה האוסטרו-הונגרית שהושפעו מן ההשכלה, לכנות לעתים את לשון קבוצתם (אי)שפאנייול/(e)shpanyol, הן בטקסטים עבריים הן בטקסטים בג'ודזמו; בשעה שאחרים העדיפו את הצורה espanyol (למשל 'בלשון אספאניול', הכינוי שהעניק ר' יום טוב בן אליהו שיריזלי (1821-1891) ללשונם של היהודים ה'פורטוגזים' ממצרים בספרו 'ליקוטי תשובות, משפחת ישראל', ירושלים 1873). שתי הצורות: (אי)שפאנייול ו(אי)ספאנייול נכנסו לשימוש בפרסומים שיצאו לאור בירושלים.
ישנם כנראה כמה גורמים שדירבנו את יצירת החידושים הללו בשם הלשון וקבוצת דובריה, ובהם השפעה של המינוח שבו השתמשה ההשכלה, האשכנזית ברובה, והרצון להתקרב לדגם שהציבה הלשון הספרדית וספרותה שאנשי ההשכלה העריכוהו מאוד.
יהא ההסבר לתופעה אשר יהא, הכינויים איש-/איספאנייוליס ואיש-/איספאנייול נעשו פופולריים מאוד כשמות לקבוצה וללשונה, בארץ ישראל ומחוצה לה; שם הלשון החדש תרם ליצירת התחדיש (א)ספאניולית בעברית מודרנית (לדוגמה: ברוך בן יצחק מיטרני (בני"ם), חנוכי בנים, 1, ירושלים 1875) ו(א)שפאניולית (לדוגמה: המליץ, 21 בינואר 1884 [ס"ט פטרבורג]) ואחר כך ליצירת השם הפסבדו-מדעי ז'ודיאו-איספאנייול (לדוגמה: שלמה ישראל שיריזלי, ג'יקו דיקסייונארייו ז'ודיאו-איספאנייול-פ'ראנסיס, ירושלים 1899) או 'לה לינגואה ג'ודיאו-איספאנייול' (שיריזלי, גואירטה די ירושלים, ירושלים 1902), או הכינוי העברי יהודית ספרדית (שיריזלי, השקפה, ירושלים 1902; השווה לצר. judéo-espagnol) או ספרדית-יהודית (לדוגמה: בנימין רפאל בן יוסף, ספר רננות – שירים לקוטים...בעברית  וספרדית יהודית, ירושלים 1908).
אולם, בהקשר של ניגוד בין טקסט עברי לתרגומו ללשון המדוברת של הספרדים, הרי שהוסיפו להשתמש בשם המסורתי והקדום יותר 'לאדינו', לדוגמה: 'מוסר השכל בלשון לאדינו לספרדים' (יצחק בדהב, כי ביצחק יקרא, ירושלים 1929).
עלייתה של הלשון המודרנית
ירידת קרנם של העות'מאנים ושל שאר עמי המזרח התיכון ולשונותיהם מחד גיסא, ועליית מעמדם העקבית של העמים האירופיים, ובמיוחד של האיטלקים והצרפתים, שאת לשונותיהם שאפו כעת ללמוד היהודים העות'מאנים הפרוגרסיביים יותר, מאידך גיסא, השפיעו עמוקות על התפתחות הג'ודזמו מתקופה זו ואילך. השינויים העיקריים שחלו בלשון ממתכונתה המסורתית המוקדמת למתכונת מערבית יותר, שכותבים פרוגרסיביים העדיפו ואימצו לעצמם, כללו בעיקר: רה-לקסיפיקציה משמעותית שבה יסודות ממקור 'מזרחי' (בעיקר מעברית ומתורכית) הוחלפו במקבילות ממקור 'מערבי' (בעיקר מאיטלקית ומצרפתית); יסודות מן הרכיב הספרדי, שהתרחקו בצורתם ובמשמעותם מיסודות ממוצא זהה באיטלקית, בצרפתית ובלשונות אירופיות מודרניות סטנדרטיות אחרות, קורבו לצורתם בלשונות אלו, לדוגמה: חואירטי 'חזק' > פ'ואירטי, צורה הדומה הרבה יותר לזאת המצויה בספרדית ספרותית fuerte, באיטלקית forte ובצרפתית fort(e); חילון הסגנון ועולם המושגים, הבא לידי ביטוי למשל בהתייחסויות מעטות יותר לאלוהות. הידע בלשונות מערב אירופה וההיכרות המתגברת עם ספרויותיהן בקרב האגפים הפרוגרסיביים והמתמערבים יותר בחברה הספרדית של התקופה העות'מאנית המאוחרת, וייסודם של בתי דפוס בסגנון מערבי בארץ ישראל, איפשרו את הרחבת תחומי הכתיבה בג'ודזמו ובעברית המתחדשת (שבשתיהן כתבו משכילים דוברי ג'ודזמו כמו ברוך מיטרני ואברהם אלמליח),  כך שהם יכללו סוגות ספרותיות שיהודי ארץ ישראל לא טיפחו קודם לכן, כגון: כתיבה עיתונאית והיסטורית וספרות בדיונית. 
הסוגה החשובה ביותר שצמחה מאמצע המאה הי"ט הייתה הכתיבה העיתונאית. דוגמה לסוגה החדשה וללשון הדה-מזרחית, החדשנית והמתמערבת שבה היא נכתבה אפשר למצוא בצורה מפותחת ביותר בכתב העת שערי מזרח, שפרסם באיזמיר רפאל עוזיאל ב'איספאנייול ליב'אנטינו' (ספרדית [יהודית] לב'נטינית). הטקסט המוקדם ביותר מארץ ישראל המתעד שימוש בלשון המתמערבת החדשה ובסגנון האירופי ושיצא מתחת ידם של יהודים פרוגרסיביים ומאמינים לכאורה, היה מהדורה של כתב העת 'חבצלת' שנתפרסמה ב'אישפאנייול' תחת הכותרת 'מבשרת ירושלים' (1870), בעריכתו של עזרא בנבנישתי, יליד ירושלים.
הלשון בעלת הנטייה האירופית שבנבנישתי השתמש בה קודם לכן ב'איל ב'ירדאדירו פרוגריסו ישראלית' שפרסם בפריס, הייתה הלשון האופיינית לספרדים באימפריה העות'מאנית שהיו בני אותו מעמד חברתי-כלכלי כשלו.  בלשון דומה השתמשו גם עורכי עיתונים חלוציים אחרים שנתפרסמו באותם ימים בקהילות הספרדיות המרכזיות. שונה במידת מה הייתה לשונו של כתב העת 'חבצלת: מבשרת ירושלים' ששיקפה יותר את הלשון השמרנית-עממית, בעלת הגוון היהודי, ואת הלשון הרבנית של הדורות הקודמים של הספרדים בארץ ישראל, המאופיינת ביסודות היספניים עממיים, עבריים-ארמיים ותורכיים-בלקניים, ושיש בה התייחסויות תכופות לאמונות ולמסורות יהודיות. יחד עם זאת, שילבה לשון זו גם תכונות רבות מלשונם של ה'פ'ראנקיאדוס' ('מתמערבים', יהודים ספרדים שנטו אל עבר המערב), שבין מאפייניה מילים רבות מספור, מבנים דקדוקיים ומושגים שנשאלו מן הצרפתית והאיטלקית היוקרתיות. בעיתון שהוציא לאור בפריס, הציע בנבנישתי לנטוש את המילים ה'זרות', ובכך כנראה התכוון למילים שמקורן אינו היספני, ולקרב את לשונם של היהודים הספרדים, שאותה החשיב כלשון ה'קידמה', לספרדית המודרנית. 
ייתכן שבנבנישתי לא העלה את הנושאים הללו ישירות ב'חבצלת: מבשרת ירושלים', משום שהחשיב את הקהילה הספרדית בארץ ישראל  לשמרנית, מבחינה דתית ובכלל,  הרבה יותר מקהל קוראי עיתונו הפריזאי. אף על פי כן, הוא הדגיש את חשיבותה של לשון 'אישפאנייול' בקהילה, את הצורך לפרסם עוד עיתונים בלשון זאת, במיוחד בירושלים, ואת הנחיצות המעשית שיש בהוראת שפות זרות לצעירי הקהילה.
ב'אישפאנייול' שבה השתמש ב'חבצלת' שילב בנבנישתי פריטים מילוניים מסורתיים מלשון תרגומי הבבואה של המקרא המילוליים והארכאיים (לדוגמה: פרינסיפייו 'התחלה', סוג'יפ'טו 'מוכנע'); יסודות היספניים עממיים ואזוריים, כגון: מונג'ו 'רב', מואיסטרו 'שלנו', קודייאדו 'דאגה' [ספ. mucho, nuestro, cuidado] ותחדישים האופייניים לג'ודזמו העות'מאנית כגון: ג'ידייוס 'יהודים', איספ'ואינייו ' חלום' וצורת העבר הפשוט בגוף ראשון טומימוס 'לקחנו' [ספ. judíos, sueño, tomamos];   תחדישים ששולבו מאיטלקית ספרותית סטנדרטית, כמו המונחים הקשורים לעולם העיתונות: ג'ורנאל 'כתב עת', פ'ולייו 'גיליון', רידאטוריס 'עורכים' [איט. giornale, foglio, redattore] ויסודות מופשטים יותר האופייניים לסוגה החדשה שטיפחו תומכי הקידמה כותבי ה'אישפאנייול' כגון: דובייו 'ספק', לאב'וראר 'לעבוד', פ'ין 'עד' [איט.  dubbio, lavorare, fino a].

כאשר חשד בנבנישתי כי קוראים שאין להם ידע בלשונות אירופיות אינם מבינים את המינוח שלו, הוא הוסיף בסוגריים מילה נרדפת ומוכרת יותר. באופן דומה לכך נהג גם ביחס ליסוד העברי-ארמי, שאותו כינה לשון הקודש, ושהיה חלק מהג'ודזמו העממית ובמיוחד הרבנית מאז ראשית ימיה. לצד רכיבים ממקור זה שילב רכיבים שככל הנראה שאב מלשונם של מחדשי העברית בני זמנו (לדוגמה: חירות), ורכיבים עות'מאניים. בשעה שכתב העת שלו עמד לפני סגירה עקב מחסור במקורות מימון, פנה  בנבנישתי בדרך לקסיקלית לקהל הקוראים הרחב ביותר האפשרי בארץ ישראל, תוך שהוא שואב פריטים מילוניים מכל רכיביה העיקריים של הלשון. במידת מה הוא יצר מיקרו-קוסמוס לשוני של הרבדים השונים של קהילת הדוברים, הן הסוציו-כלכליים הן אלה הנובעים מהגיוון ברמת ההשכלה:
"ג'ינטילומוס! פ'ילאנטרופוס! רחמנים איז'וס די רחמנים! נדיבי לב (ג'ורמיטיס) איז'וס די נדיבים ב'ינדראן אין נואיסטראס אייודאס דיל ל[שון]"הק[דש] אי אישפאנייול – ומה[שם]' משכורתם שלמה, החיים והשלום!"
'רבותיי [איט. gentiluomo]! נדבנים [איט. filantropo, ספ. filántropo, צר. philanthrope]! רחמנים בני רחמנים [עב.]! נדיבי לב [עב.] (נדיבים [תור. cömert]) בני נדיבים יבואו לעזרתנו בלשון הקודש ובאישפאנייול – ומה' משכורתם שלמה, החיים והשלום!'

אם עזרא בנבנישתי מייצג את הדור הראשון של הספרדים בארץ ישראל שנטו אל המערב ואל המודרנה, הרי שאת הדור השני מייצג ככל הנראה שלמה ישראל שיריזלי, שהתחנך בסגנון מערב אירופי ובלשון הצרפתית בבית הספר כי"ח, שנוסד בירושלים בשנת 1882. כמו בנבנישתי, ובניגוד לרבים שהתחנכו בבתי הספר של כי"ח מחוץ לארץ ישראל, העריך שיריזלי את הלשון העברית ותמך בתחייתה. אף על פי שהיה, כפי הנראה, צד מעשי בשימושו של שיריזלי הן בג'ודזמו הן בעברית, הרי שוודאי הייתה לו גם נטייה אידאולוגית  כלפיהן.  בניסיונותיו להחיות את העברית כלשון מדוברת וכתובה בארץ ישראל, נעזר אליעזר בן יהודה רבות בדוברי ג'ודזמו כמו שיריזלי, נסים בכר, אברהם אלמליח וספרדים ירושלמיים אחרים, שלא חלקו עם הציבור החרדי האשכנזי את ההתנגדות לשימוש בלשון הקודש כלשון חולין. משלהי המאה הי"ט, לכל המאוחר, שימשה העברית המתחדשת לינגואה פראנקה בין עולים אשכנזים דוברי יידיש לבין הספרדים בארץ ישראל.

את מילונו (ג'ודיאו-איספאנייול – צרפתית) כתב שיריזלי בסגנון מערבי ביותר, הנקי מיסודות עבריים ועות'מאניים, סגנון שהיה לחביבם של כותבים לא רבניים בני הדורות הבאים בארץ ישראל וברחבי האימפריה. בהקדמה למילונו התייחס שיריזלי ישירות לשאלת הלשון הספרדית-יהודית, לאוצר מילותיה ולסגנונה, ובמיוחד ל"ביירב'וס פ'ראנסיזיס איספאנייולאדוס" (מילים צרפתיות 'מסופרדות') שהחלו להציף את לשונם של המתמערבים בני הזמן.  כפי שהקדמתו של שיריזלי מראה, החל מימיו הלכה וגברה השאילה מצרפתית, לשונה של רשת כי"ח, והלכה ופחתה  השאילה מאיטלקית, כפי שעשה בנבנישתי בשעתו (לדוגמה: אינקוראז'אר  'לעודד',; תרגומי בבואה כגון: די קיריר ביין פירדונארמוס 'לסלוח לנו ברוב טובך', אין פריזינטאנדו 'בהצגת' [צר. encourager, de bien vouloir nous pardonner, en présentant];   שאילת מילים מדי פעם בפעם מספרדית, בעיקר אצל שיריזלי שכנראה הכירן ממילון ספרדי והחשיבן 'נכונות' יותר ממקבילותיהן הספרדיות-יהודיות (לדוגמה: פרינסה 'דפוס, עיתונות', אגראדיסידו 'אסיר תודה'     [ספ. prensa, agradecido]. בכתבי שיריזלי ובכתבי עמיתיו ויורשיו היה שימוש מוגבר בגלוסות הכתובות בסוגריים הבאות להסביר שאילות  במונחים מוכרים יותר, בדרך כלל ממקור היספני ימי-ביניימי עממי, עברי ותורכי. לדוגמה: ג'וב'ינטוד (מאנסיב'יס) 'נעורים' (השווה: ספ. juventud, ספרדית עתיקה mancebez 'נעורים'), [ביירב'וס] דיפ'יסיליס (גוג')  '[מילים] קשות (קשות)' (השווה: צר. difficile, ספ. difícil, תור. güç. המילה התורכית בוטאה בדרך כלל באישפאנייול עממית כ- yuch).  שיריזלי נמנע בכתביו ככל האפשר מלהשתמש ביסודות שאינם רומאניים במקורם, ומבין אלה שבכל זאת עשה בהם שימוש, רק ההכרחיים ביותר מן המקור העברי, כגון 'ירושלים', לא הורדו ממעמדם וניתנו בסוגריים.  השינויים בלשון שחלו בתקופה זו לא היו אך ורק עניין של מבנה, אלא שינוי בטון הרטורי: ממסורתי-דתי, שבו מתייחסים אל האלוהות ופונים אליה, למודרני-חילוני, שבו בדרך כלל אין התייחסות לאלוהות ושמעודד את צעירי הקהילה להתקדם בכוחות עצמם.
סגנון דומה לזה של שיריזלי, אך כזה שיש בו הרבה פחות קסטילייניזמים, אימצו לעצמם באותה העת כתבי עת מתמערבים אחרים שעורכיהם היו ספרדים ילידי ירושלים, כגון: בן ציון טאראגאן (נולד ב-1870), משה עזריאל (נולד ב-1881) ואברהם אלמליח (נולד ב-1885) וכן חיים בן עטר, יליד מרוקו (1885). שימוש בסגנון זה נעשה גם ברומנים ובסיפורים קצרים רבים מספור שתורגמו מעברית, מצרפתית ומאנגלית לספרדית-יהודית גם בידיהם של כותבים מקומיים וגם בידי מתרגמים שהתגוררו בערים אחרות, כגון א' בן גיאת, אליה א' קארמונה וא' גאלאנטי, וכן בעבודתה של שרה בת אברהם סימן טוב מסראיי.

עד שלהי המאה הי"ט, נהגו ספרדים שקיבלו חינוך רבני, הן בארץ ישראל הן בשאר מחוזות האימפריה, לפרסם את יצירותיהם התורניות בסוגים שונים של ג'ודזמו רבנית, שדוגמה לה אפשר למצוא בחיבור כמו 'תקנות' שערך גאגין. כמה פרסומים נדירים, בדרך כלל הודעות קהילתיות ומהדורות מחודשות של יצירות רבניות קודמות, הוסיפו להיכתב בלשון דומה במאה הכ'. אך בראשית המאה הכ', כמה צעירים - רבנים לעתיד מרחבי האימפריה - קיבלו חינוך מערבי לצד החינוך המסורתי-דתי, וכבוגרים החלו לכתוב את עבודותיהם התורניות בסגנון מערבי הרבה יותר המזכיר את סגנונם של שיריזלי ובני דורו.
הגברת ניסיונותיו של היישוב לחזק עצמו כבית לאומי ליהודים, כשהעברית המתחדשת משמשת לו לשון יהודית אוניברסלית, הובילו, מראשית אותה המאה, לשילובם של מושגים ומונחים מן העברית המודרנית המתפתחת, כפי שמדגימה החוברת 'קרן קימת לישראל: סוב'רי לה טיירה די ישראל' (ירושלים 1925). בשנות מלחמת העולם הראשונה, שבה התנסה היישוב בתנאים קשים מאוד, הופיעו מעט מאוד פרסומים בג'ודזמו. חיים נחמיאס, חייל ספרדי בצבא העות'מאני, כתב יומן המתעד את ניסיונותיו במלחמה בלשון יומיומית למדי (היומן פורסם בידי אבנר פרץ ב-2004). התפרסמו גם כמה הודעות רבניות, כמה מהן בעברית ובג'ודזמו וכמה כללו גם יידיש (לדוגמה 'מודעה ואזהרה', 1915 בערך).
במעין מענה לדאגה מן הירידה בידיעת העברית בקרב הספרדים באיפריה העות'מאנית המפורקת, שהביע הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל באלמנאך שהתפרסם בסלוניקי ב-1923, פרסם יהודה יינישירלי בכר דוד באותה השנה בירושלים כרך תלת-לשוני (עברית – איספאנייול רבנית – ערבית)  של מעשיות רבניות מירושלים, שאותן אסף מהספר העברי 'עושה פלא' מאת יוסף שבתי פרחי (ליוורנו 1864-70), ובסוף אותו הכרך צירף גרסה תלת-לשונית של ספר תהילים. 
הכוונה המוצהרת הייתה לעודד את הקריאה ואת העמקת הידע בעברית ובערבית בקרב דוברי ג'ודזמו על ידי הקמת ארגון שיתמוך במטרות אלו.  בתקופה שבין שתי מלחמות העולם המשיך שיריזלי לפרסם עיבודים בג'ודזמו ליצירות ספרות בלשונות אחרות, וכן התפרסמו הודעות פומביות אחדות בלשון דומה, לדוגמה: 'קומוניקאדו' מטעם ה'קונפ'ידיראסייון מונדיאל די לוס ג'ודייוס ספרדים' (ירושלים 1924).
משה דוד גאון, שעלה מבוסניה (1912 בערך) השתמש בסגנון לשון מודרני ומתמערב לחלוטין באסופת ה'פואיזיאס' שהוציא בירושלים ב-1925. העלייה הספרדית מיוון ומאזורים אחרים באימפריה לשעבר, בשנות השלושים והארבעים של המאה הכ', הגדילה מאוד את מספרם של דוברי הג'ודזמו בארץ. כמה פרסומים בלשון מתמערבת, אך בכתב העברי המסורתי, החלו לראות אור, חלקם בתל אביב, מרכזו של האזור שבו התיישבו רבים מן העולים. עם הפרסומים נמנים תרגומים של ספרות עברית (לדוגמה: פ'לאמה ב'ידרי, תרגומו של ברוך נאה לנובלה 'להבה ירוקה' מאת אברהם ויסוצקי, תל אביב 1933; יצירה בת שלושה כרכים על החוק האזרחי המעובדת ממקורות עות'מאניים ורבניים, תל אביב 1936-1938).
ד"ר יצחק די בוטון, רופא שיניים שעלה ארצה מיוון, קרא בשנת 1933  לתרום יצירות בג'ודזמו לספרייה הלאומית והאוניברסיטאית שנוסדה בירושלים. ייתכן שתחושת הנוסטלגיה אל העבר היהודי בספרד הימי-ביניימית היא שהביאה את די בוטון להמיר את המונח 'גירוש ספרד'  במונח הנייטרלי 'נואיסטרה סאלידורה די איספאנייה' (יציאתנו מספרד) ולכנות את לשון הקבוצה 'לינגואה איספאנייולה' (השפה הספרדית) במקום לכנותה בשמות ייחודיים יותר. תחושת הנוסטלגיה החלה להיווצר בקרב דוברי ג'ודזמו מאמצע המאה הי"ט, אולי בעקבות עבודות מחקר של היסטוריונים בני תקופת ההשכלה על איבריה, הספרות הבדיונית שכתבו מלומדים יהודים ממרכז אירופה וממזרחה על האינקוויזיציה, ורצונם ההולך וגובר של אינטלקטואלים דוברי ג'ודזמו למערֵב את זהות קבוצתם ולנתקה ממאפייניה העות'מאניים כדי לזכות בחסדיהן של האומות החזקות באירופה ובארצות הברית. בלשון מתמערבת דומה פרסם די בוטון את יצירתו בעלת הנטייה הציונית 'קואדירנו די פואיזיאס' (מחברת השירים, תל אביב 1935).
עם התפתחותו הנוספת של היישוב והגברת ההאחדה של תת הקבוצות השונות שהיו בו, התרגלו יותר ויותר בני כל הקהילות לקרוא עיתונות עברית ולדבר עברית, לפחות כלשון בין-קהילתית. על מנת לעודד את העולים החדשים להשתתף בחיים הפוליטיים של היישוב בשנות השלושים והארבעים, התפרסמו מודעות וספרי הדרכה קהילתיים, פוליטיים ובענייני תעסוקה בעיקר בעבור העולים שלשונם הייתה ג'ודזמו בעלת השפעות אירופיות. זאת הייתה גם לשונם של שני כתבי עת פוליטיים שנועדו להטיף לעולים הטפה פוליטית קומוניסטית: 'הסיעה הפרולטרית' (ראשון לציון 1942) ו'על המשמר: בוליטין די פארטידו השומר הצעיר' (תל אביב 1944). בעבור שומרי המסורת נדפסו סידורים עם תרגום מילולי ב'לעז' בהוצאת סיני בתל אביב, מיסודו של יוסף שלזינגר מווינה, וכן אסופות של קופלות לפורים בלשון ישנה ומסורתית יותר (למשל ב-1924).  אף על פי שהיו כאלה שהמשיכו להתעניין בלשון קבוצתם ולטפחה, בחרו רוב העולים דוברי הג'ודזמו בעלי נטייה אינטלקטואלית בנתיב לשוני אחר, המודגם בכרך היובל 'חמדת ישראל: קובץ לזכרו של מרן חיים חזקיהו מדיני' בעריכת אברהם אלמליח (ירושלים 1946): כל המאמרים בו נכתבו בעברית, כולל אלה שחיברו דוברי ג'ודזמו ילידיים, פרט לשיר אחד בג'ודזמו שחיבר משה דוד גאון.

אחרי מלחמת העצמאות וקום המדינה הביאו עמם העולים לישראל להגים עכשוויים של הלשון מכל תפוצות דוברי הג'ודזמו. כתבי עת וספרים בג'ודזמו החלו להופיע, אלה נדפסו בעיקר בתל אביב, ותכליתן הייתה להקל על העולים את קליטתם בארץ ולעשותה מהנה יותר. הם נכתבו באלף-בית הלטיני שבקריאתו הורגלו רוב הדוברים בחוץ לארץ בזמן ההוא (לדוגמה: Avenir: El journal de los olim, La Boz de Israel, La Verdad, שלושתם התפרסמו ב-1949, ו- El Tiempo, 1950).
תוצאותיו של המגע בין דוברי הלהגים השונים של ג'ודזמו בתפוצות לבין דוברי הלהגים המקומיים, שהתקיים בארץ ישראל מהמאה הט"ז והוסיף להתקיים במאה הכ', היו עשויות להתבטא בשינויים מגוונים בכל מישורי הלשון של הג'ודזמו המדוברת לסוגיה במדינה הצעירה. אולם אידאולוגיית כור ההיתוך והלחץ החברתי והפוליטי שהפעילה למען האחדה לשונית ותרבותית, עתידה בסופו של דבר להחליש מאוד את מעמדה של הג'ודזמו לטובת הלשון העברית.

מושג (מורחב?). לבטל כפילויות עם המצוי בטקסט
Šĕlomo Yisrael Cherezli / שלמה ישראל שיריזלי 

את חינוכו העברי המוקדם קיבל שיריזלי בתלמוד תורה מסורתי, ואחר כך למד בסניף המקומי של כי"ח, בהנהלתו של נסים בכר. שיריזלי מייצג את הדור הראשון של הספרדים הירושלמים שהתחנכו בחינוך בסגנון מערב אירופי בלשון הצרפתית, ואולם, שלא כמו בוגרים רבים של בתי הספר של כי"ח, הוא העריך את הלשון העברית ותמך בהחייאתה.
שיריזלי, שבבעלותו היה בית דפוס בשכונת אוהל משה, היה, מ-27 במארס 1903, למוציא לאור של עיתונו של אליעזר בן יהודה 'השקפה' ולמנהל עסקיו. דפוס השקפה מכר ספרים בעברית ובמה שכינה שיריזלי ז'ודיאו-איספאנייול  (J-/Djudeo-Espanyol) או 'יהודית ספרדית'.
לשיריזלי הייתה גם הערכה ללשון היומיומית של קהילתו והוא כתב בה ופרסם בה רבות. ב-1885, בהיותו בן 17, עיבד שיריזלי סיפור קצר של טולסטוי מתרגומו העברי לז'ודיאו-איספאנייול,  ופרסמו תחת הכותרת  'אוז'ו ב'אזיאו' (צרות עין). עד גיל 20 הוא פרסם מילון שימושי ג'ודזמו-צרפתי חלוצי שכותרתו 'ג'יקו דיקסייונארייו ז'ודיאו-איספאנייול–פ'ראנסיס' (ירושלים, 1899, שני כרכים, 232 עמודים) שיועד לסייע  לתלמידי כי"ח להרחיב את ידיעותיהם בצרפתית. ב-1903 הוא פרסם אוסף פתגמים בספרדית יהודית, שנתקרא 'ריפ'ראניס' (20 עמודים), כנראה בהשפעת מלומדים מערב אירופיים שכבר פעלו באותה העת לתעד את סוגות הפולקלור של הלשון. בשנת 1907 הוא פרסם אוסף שירים ופתגמים שליקט יעקב אברהם יונה משאלוניקי, והותיר כתב יד של אסופת שירים מסורתיים. שיריזלי גם תרגם ספרות בדיונית מעברית ומצרפתית לספרדית יהודית.
ביבליוגרפיה

אידלזון, אוסף = The collection of Abraham Zvi Idelsohn (1911-1913)‎ [sound recording + electronic resource], comments by P. V. Bohlman, E. Seroussi; transcriptions by A. Shappira; edited by G. Lechleitner, ‎[Vienna], c2005
אנג'יל ולוי, אלמאנאק = י"ב' אנג'יל וא' לוי (עורכים), אלמאנאק איזראאילית 5683, שאלוניקי תרפ"ד/1922.
ארמיסטד וסילברמן, שיריזלי = S.G. Armistead & J.H. Silverman, Judeo-Spanish Ballads in a MS by Salomon Israel Cherezli, in  L.A. Langnas and B. Sholod,  eds.,  Studies  in Honor of M.J. Benardete, New York, 367-87.
בדהב, נחמדים = י' בדהב, ספר נחמדים מזהב א, ב, ירושלים  תרנ"ד.
בוניס, ארץ ישראל = ד"מ בוניס, "ג'ודזמו בארץ ישראל", בתוך  קול ליעקב: אסופת מאמרים לכבוד פרופ' יעקב בן-טולילה, בעריכת ד' סיון ופ"י הלוי-קירטצ'וק, באר שבע תשס"ג/2003,‬ עמ' 71-53.
בוניס, גלוסרים = D.M. Bunis, “Judezmo Glossaries and Dictionaries by Native Speakers and the Language Ideologies behind Them,” Lexicología y lexicografía judeoespañolas, ed. Winfried Busse & Michael Studemund-Halevy, Berne 2011, pp. 353-446
בוניס, יישוב = D.M. Bunis, “The Dialect of the Old Yišuv Sephardic Community in Jerusalem: A Preliminary Linguistic Analysis”, in Studies in Jewish Languages, ed. M. Bar-Asher, Jerusalem 1988, *1-40
בוניס, מודרניזציה = D.M. Bunis, “Modernization of Judezmo and Hakitia (Judeo-Spanish)”, in The Jews of the Middle East and North Africa in Modern Times, ed. R.S. Simon, M.M. Laskier & S. Reguer, New York 2003, pp. 116-128 
בוניס, נתן = D.M. Bunis, “The Language and Personal Names of Judezmo Speakers in Eretz Israel during the Time of Nathan of Gaza: Some Clues from Contemporaneous Ottoman Rabbis,” El Prezente ?? (2019), pp. ??-??
בוניס, סוריה = D.M. Bunis, “Echoes of Judezmo in Syria,” in Caminos de leche y miel: Jubilee Volume in Honor of Michael Studemund-Halévy, 2, eds. D. M. Bunis, I. Vučina Simović & C. Deppner, Barcelona 2018, pp. 64-115
בוניס, פורטרט = D.M. Bunis, “Judezmo (Ladino/Judeo-Spanish): A Historical and Sociolinguistic Portrait,” in Languages in Jewish Communities, Past and Present, ed. B. Hary & S. Bunin Benor, Berlin‒Boston 2019, pp. 185-238.
בוניס, שמות = D.M. Bunis, “The Names of Jewish Languages: A Taxonomy”, in Il mio cuore è a Oriente. Studi di linguistica storica, filologia e cultura ebraica dedicati a Maria Luisa Mayer Modena, eds. F. Aspesi, V. Brugnatelli, A.L. Callow, C. Rosenzweig, Milan 2008, pp. 415–433
בורלא, וישב = יוסף בורלא, וישב יוסף, ירושלים 1905.
בלאיש-כהן, בנבנישתי = A. Bellaïche-Cohen, Ezra Benveniste (1827-1899), pionnier du journalisme judéo-espagnol, Istanbul 2015 
בנבנישתי, חבצלת = ע' בנבנישתי, חבצלת: מבשרת ירושלים, ירושלים 1870. (לברר תאריך, ואיפה אפשר לקרוא אותו.)

בן נאה וגרבר, ספרים = י' בן נאה ונ' גרבר, "ספריות ואוספי ספרים של יהודים באימפריה העות'מאנית וגורלם: המקרה של ירושלים במאה ה־19", ספונות כו (תשע"ט), עמ' 404-341.
בן נעים, שו"ת = A. Benaim, Sixteenth-Century Judeo-Spanish Testimonies. An Edition of Eighty-four Testimonies from the Sephardic Responsa in the Ottoman Empire, Leiden–Boston 2011
בן-עוליאל, דיאלקטו = J. Benolíel, Dialecto judeo-hispano-marroquí o ḥakitía, Madrid,  1977
גאון, העיתונות = מ"ד גאון, העיתונות בלאדינו, ירושלים תשכ"ה
גאון, יהודי = מ"ד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, ח"א, ירושלים תרצ"ח.
גרסיה, מיסיון = A. García Moreno, “¿Ante el primer diccionario monolingüe judeoespañol?”, Sefarad 73.2 (2013), pp. 371-408
הלוי, הספרים = ש' הלוי, ספרי ירושלים הראשונים: הספרים, החוברות והדפים הבודדים שנדפסו באותיות עבריות בחמישים השנים הראשונות לדפוס העברי בירושלים תר"א-תר"ן / 1890-1841, ירושלים תשל"ו.
חגואל, שיריזלי = י' חגואל, שלמה ישראל שיריזלי (שי"ש): האיש, מפעלו הספרותי ותרומתו למפעל הספר בלאדינו בירושלים בראשית המאה העשרים, רמת גן תשס"ח. 
לארידו והלוי, דת יהודית = א' לארידו וי' הלוי, עיבד והביא לדפוס א' בכ"ר משה, ספר דת יהודית,  ירושלים תרל"ח. 

לוי, בינבינישתי = א' לוי, "עזרא בן בינישתי, מחלוצי העיתונות בלאדינו", פעמים 21 (1984), עמ' 19-3. 
מנדס, שמירה = R. Mendes Chumaceiro, “Language Maintenance and Shift among Jerusalem Sephardim”, International Journal of the Sociology of Language 37.2 (1982), pp. 5-39
מני, מעשה = א"ס מני, ספר מעשה אליהו, ח"א, ירושלים תשל"ח.
מינרוויני, איטלקית = L. Minervini, “El léxico de origen italiano en el judeoespañol de Oriente”, in La lengua de los sefardíes: Tres contribuciones a su historia, ed. W. Busse, Tübingen 2014, pp. 65-104.
מפקד מונטיפיורי = מפקד מונטיפיורי, שנת 1839.
 נחמיאס, יומן = ח' נחמיאס, יומן תרע"ז-תרע"ח: זכרונות חייל יהודי בצבא העות'מני במלחמת העולם הראשונה, בעריכת א' פרץ, מעלה אדומים 2004.
ספיחה, ז'ודיאו-פראניול = H.V. Sephiha, “Le judéo-fragnol, dernier-né du djudezmo”, Bulletin de la Société de Linguistique de Paris LXXI.1 (1976), pp. XXXI à XXXVI 
ספר התקנות = ח"א גאגין, ספר התקנות, הסכמות ומנהגים, מצורף ל י' פרחי, ספר מתוק מדבש, ירושלים תר"ב. (לבדוק אם ספר התקנות אכן צוטט משם, ממהדורת תר"ב של גאגין או מן המאמר של ירון.)
פנחסוף, מילים = ש' פנחסוף, ספר מלים ששה, ירושלים 1912. 
קוסובר, יסודות = M. Kosover, Arabic Elements  in Palestinian Yiddish, Jerusalem 1966 
קינטנה, מצרים = A. Quintana Rodríguez, “Tierra Santa y Egipto: Lugares de encuentro y contacto lingüístico entre los judíos ibéricos y los judíos arabófonos en los siglos XVI-XVII”, in La lengua de los sefardíes: Tres contribuciones a su historia, ed. W. Busse, Tübingen 2014, pp. 105-143 
קינטנה, דיאלקטולוגיה = A. Quintana Rodríguez, Geografía lingüística del judeoespañol: Estudio sincrónico y diacrónico, Bern 2006
שיריזלי, תשובות = י"טוב בן א' שיריזלי, ליקוטי תשובות, משפחת ישראל, ירושלים 1873. [פרויקט השו"ת]
שיריזלי, דיקסייונארייו = ש"י שיריזלי, ג'יקו דיקסייונארייו ז'ודיאו-איספאנייול–פ'ראנסיס, ירושלים 1899 
שיריזלי, ריפ'ראניס = ש"י שיריזלי, ריפ'ראניס אקוז'ידוס פור..., ירושלים 1903. (מוזכר רק במושג)
שיריזלי, גואירטה = ש"י שיריזלי, גואירטה די ירושלים, ירושלים 1902. (לברר תאריך, ואיפה אפשר לקרוא אותו.)